"SUUR ON NIMI" Kirjutanud: Mike Harvle
Su nimi kestab igavesti
ja su suurus jääb meelde
Su nimi kunagi ei kao,
Su nimi kunagi ei kao
Su valgus on igavene
ja arm nii imeline
Su armastus püsib igavesti
Niikaua kui mul hing on sees
ma laulan, kuidas Sa mu elu päästsid
kui suur on Jeesuse nimi
Kui suur nimi
Su nimi kestab igavesti
ja Su suurus jääb meelde
Su nimi kunagi ei kao
niikaua kui mul hing on sees
Ma laulan, kuidas Sa mu elu päästsid
kui suur on Jeesuse nimi
Kui suur nimi
Lõputu armastus, imeline arm
Kui kaunis kõla ja kui suur on nimi Jeesus
Jeesus
Lõputu armastus, imeline arm
Kui kaunis kõla ja kui suur on nimi Jeesus
Jeesus
Lõputu armastus, imeline arm
Kui kaunis kõla ja kui suur on nimi Jeesus
Jeesus
Lõputu armastus, imeline arm
Kui kaunis kõla ja kui suur on nimi Jeesus
Jeesus
Oi, Jeesus
Suur on Jeesuse nimi.
Jeesus
Suur on Jeesuse nimi
Jeesus
Nehemja 8:5-6
"Ja Esra avas raamatu kogu rahva nähes
ja kui ta selle avas, tõusis kogu rahvas püsti."
Proovime seda koos?
"Esra avas raamatu ja kui ta selle avas, tõusis kogu rahvas püsti."
See oli natuke võlts praegu, sest ma palusin teil seda teha.
Aga mõelge, iga pühapäevasel teenistusel, kui Raamatu e Piibli avad,
tõusevad inimesed spontaalselt austusest selle raamatu suhtes.
Nad ei tõuse ühegi teise raamatu ees, aga kui sa Jumala Sõna avad,
siis inimesed tõusevad.
See oleks väga võimas. Huvitav, mis sellele järgneks?
Füüsiline austuseavaldus Raamatu avamise vastu
võib muuta selle, mis tuleb järgmisena.
Võite istuda.
"Ja kogu rahvas vastas käsi tõstes: Aamen, aamen!”
Ja nad põlvitasid ning heitsid Issanda ette silmili maha."
Vau! Vahel sooviksin, et mu selja taga laval oleks peegel -
siis näeksid inimesed seda, mida mina, kui räägin.
Või, et inimesed näeksid seda, mida sa näed ülistuselt lahkudes.
Tavaliselt on esimene rida elavam ja reageerib rohkem.
Loodetavasti mitte sellepärast, et neile selle eest makstakse.
Keskmistes ridades panevad inimesed sind pigem austusest tähele,
kuid mida kaugemale lähed, seda vähem huvi tuntakse.
Inimesed kössitavad oma istmetel igavleva pilguga.
Nende kehakeel näitab, nagu hoiaks neid millegist tähtsast eemal.
Ja olenevalt, kuhu sa sel päeval vaatad,
mõjutab see seda, kuidas sa oma sõnumi edasi annad.
Paljud inimesed ei vaevu märkmeid tegema.
Mõned tõesti lihtsalt tukastavad. Olen olnud koosolekutel,
kus inimesed lihtsalt magavad. Isegi teenistuste ajal.
Mõnes kohas üldse vaevu reageeritakse.
Tahtsin teiega rääkida sellest,
sest olen äsja olnud mõned nädalad USA's ja Kanadas
ning käinud läbi viis kogudust.
Hakkasin üles märkima, kuidas reageeriti Sõna kuulutamisele
ja leidsin selle hästi huvitava ning õpetliku olevat,
Mitmed aastad tagasi küsis Jumal mu käest:
"Mis sulle ei meeldi oma kiriku juures?"
Mulle ei meeldinud, et meie kirik nii britilik oli.
Sest mõned Briti kultuuri kombed -
samamoodi nagu Rootsis, Norras, Taanis jt riikides on omad kombed -
on normaalsed meie riigi kultuuriruumis ja seega ka meie kirkutes.
Need, kas töötavad meie kasuks või kahjuks
ja kuuluvad kultuuri käitumismudeli juurde, mida on raske kindlaks teha.
Tavaliselt jäävad need meil kahe silma vahele ja on rasked muuta.
Nende mittemuutmine ei tee sind halvaks inimeseks või kirikuks,
aga kui otsustasin hakata kirikut uuendama,
siis üheks mu sooviks oli inimesed elavamaks muuta.
On siin veel jutlustajaid, kes suuremat reaktsiooni sooviksid?
Me ei palu T.D. Jakes'ile sarnast vastuvõttu,
sest see lihtsalt kultuuriliselt ei sobiks.
Kuigi mõnikord ma siiski kadestan selliseid asju.
Et saaks kohe suure häälega hüüda: "Hallelujua!"
Kui vaid nii oleks!
See on osa nende kultuuripärandist ja ma saan sellest aru.
Ega üks suurus ei sobi kõigile kirikutele.
Kuid nähes neid erinevaid reaktsioone, on huvitav, et inimesed ei mõista,
kui tähtis ja hädavajalik nende reaktsioon laval räägitule on.
Taipasin, et mida paremini rahvas reageeris,
seda paremini ma kõnelesin.
Mulle ei meeldinud see, sest ma ei tahtnud end tunda
nagu nende reaktsioon mind mõjutaks, kuid mõjutas.
See oli üsna alateadlik.
Näiteks ühes kohas kõneledes oli saal haudvaikne.
Keegi ei liigutanud, noogutanud ega teinud märkmeid.
Ma pidasin seda väga huvitavaks.
Aga see, mida edasi andsin, oli minu suhtumine nende ükskõiksusesse.
Sellise olukorra puhul on kaks tegutsemisviisi:
Sukeldud oma sõnumisse ja peaaegu ignoreerid neid,
et saada asjaga ühele poole.
Laulad oma laulu, räägid oma sõnumi, lülitades end teistest välja,
mis pole muidugi viisakas, sest tahad ju kuulajatega kontakti saada.
Keskendud ainult oma jutule - olen seda ise mitmeid kordi teinud
erinevatel aegadel ja kohtades üle maailma, nagu kindlasti teiegi.
Teine võimalus, mida kasutan tihti, kuid mis võib väga halvasti lõppeda,
on rääkida inimestega nende ükskõiksusest,
mis tavaliselt ei lõppe kunagi hästi.
Selline käitumine on peaaegu alati tihedalt seotud kultuuriga.
Kuulajate jaoks on see normaalne ja kui ma neilt selle kohta küsin,
ei saa nad aru, mis valesti on.
Ühtlasi mõistsin, et keegi polnud neilt selle kohta küsinud,
õpetanud ega öelnud: "Saab ka teistmoodi.
On viis, kuidas võime vastanduda oma kultuurinormidele."
Suhtlemine ei ole kunagi ühepoolne. Ma ei pea siin monoloogi.
Ma ei räägi uskmatutega. Kui Jumala rahvana kokku saame,
räägivad usklikud usklikega. Vähemalt siin peaks vastukaja saama.
Saaksin aru, kui prooviks rääkida
vastumeelsetele skeptikutele usust ja sellega seonduvast.
Siis ma mõistaks sellist reserveeritud, tagasihoidlikku reaktsiooni,
kuid me oleme Jumala rahvas ja perekond!
Kas pole kummaline, kui usklikud ei reageeri Jumala Sõnale?
Ma tahan, et te tegeleksite selle probleemiga oma kirikus,
sest te ise saate sellest kasu ja mina saan teid külastades sellest kasu.
Iga uus inimene, kes teie kirikusse tuleb, imiteerib teisi.
Seetõttu - me kas suurendame probleemi või lahendust.
Kui kirikut uuendasime, mäletan, kuidas Jumalaga sellest rääkisin.
Me kogudus ei olnud halb. Mitte selline nagu enne kirjeldasin.
Käisin kahes kirikus, samal maal.
Teise kiriku koguduseliikmed elasid palju rohkem kaasa.
See ei nõua just palju olla erksam, kui esimene kirik on koomaseisundis
ja kus iga liigutus on suur saavutus.
Mainisin ka vaikse kiriku pastorile inimeste tagasihoidlikkust.
Ta vastas mulle, et see on seotud kultuuriga.
Aga olles samas riigis, 2 päeva enne, samast rahvusest kuulajatega,
elati seal rohkem kaasa.
Ma ei uskunud, et vaikus oli tingitud kultuurist,
sest kui sama riigi kahes kohas on erinev seis, pole see kultuuri küsimus.
Kui see on erinev, on keegi seda muutnud.
Mitu aastat tagasi Jumalaga rääkides, ütlesin:
"Jumal, ma ei oota seda, mida maailmas või telekas olen näinud,
kuid me teeme kõik, et me sõnum oleks hästi ettevalmistatud ja hea.
Me ei lae jutlusi internetist alla.
Palvetame, uurime Sõna ja püüame anda oma parima, et hästi kõnelda.
Aga kui tahad seda edasi anda, siis keegi ei hooli."
Pastorid Ameerikas on öelnud, et inimesed ei märka erinevust,
kas oled terve nädala palvetanud ja jutluse kallal vaeva näinud,
või terve nädala golfi mänginud ja jutluse poole tunniga kirjutanud.
Nad küsisid : "Mis vahet seal siis on?" "Vahet tunnete teie," vastasin neile.
Siis peab mõtlema, miks on see, mis me teeme, oluline?
Kas seepärast, et teised märkaksid, kui kõvasti me tööd teeme
või seepärast, et see on meie kutsumus ja tahame seda hästi teha?
Me kõik investeerime sellesse, sest tahame aina paremaks saada.
Aga kui iga pühapäev avad oma südame tuimale kogudusele,
siis kinnitan, et see heidutab ja demotiveerib sind
ning võtab sult igasuguse tahte rääkida oma kogudusega.
Eriti, kui kuskil mujal maailmas aplodeeritakse samale sõnumile,
mida oma kirik kuulab täiesti tuimalt. Samamoodi nagu Mr Bean seal.
Kuigi sõnum, ettevalmistus ja kirg olid samad,
siis reaktsioonid olid täiesti erinevad.
Küsisin Jumalalt, kuidas seda teemat puudutada,
sest kui räägid sellest kui hirmust, võtavad inimesed seda kui ebakindlust.
Nad arvavad, et me kardame ja ütleme seda reaktsiooni saamiseks.
Me ei taha, et meist valesti aru saadaks, aga me ei oska ka sellest rääkida.
Samuti ei taha, et see tunduks nagu kaebleme
või et süüdistame kedagi. Meie heaks ei pea "Aamen" ütlema.
Me ei taha seda, sest see ei jää kestma ja on ebamugav kõigile.
Mõeldes sellele, olin hoones, mis praegu noorte ja kogukonna oma.
See toimus 1990ndate lõpus, kui kõik ei olnud veel valmis.
Mul olid siis juba unistused kõigest, mida teha võiks,
aga teostada ei osanud. Praegugi on ideid, mida sooviks teostada,
aga see on raske; eriti kui on kultuuri küsimus.
Mäletan, kui rääkisin üks päev millegist. Ei mäletagi enam, millest.
Olin 10 min rääkinud ja äkki keegi hakkas plaksutama
minust paremal pool küljel, saali keskel.
Võiksin teile isegi tooli öelda, kus ta istus.
See jahmatas nii mind ja tervet kirikut, et tekkis piinlik vaikus.
Ma ei osanud sellise plaksutamise peale midagi öelda ega teha.
See tundus rohkem sekkumise või peatamisena kui julgustusena.
Sattusin segadusse ja kontrollisin oma märkeid
ning kõik vaatasid ringi, otsides salapärast plaksutajat.
"Kas nad ei tea, et meil siin ei plaksutata?"
"Arvatavasti on ta külaline ja kindlasti nelipühilane."
Mina ka ei teadnud, kes ta oli, aga jätkasin jutlust.
Viie minuti pärast ütlesin midagi ja jälle kostus plaksutamine.
Siis tuli mulle meelde mu palve Jumalale -
soov saada paremat vastuvõttu ja reaktsiooni!
Olin unustanud oma palve.
Sageli mõtleme, et Jumal vastab palvele andes mõne hea mõtte,
või keegi ulatab sulle raamatu või sa leiad õpetust samal teemal.
Meil on kui klapid peas, arvates, et ainult ühel viisil saame vastuse.
Otsisin ka vastust samal moel, et seda teistele hästi edasi anda.
Ootasin sinna minnes inspiratsiooni ja ideid
ning tundsin end kui Peetrus Korneeliuse majas.
Enne kui Peetrus jutlust alustada sai,
langes Püha Vaim ja kõik sealolijad hakkasid võõrastes keeltes rääkima.
Nii tehes räägib Jumal ise. Aga poiss hakkas uuesti plaksutama.
Mõistsin, et Jumal teeb teenistusel midagi suveräänset,
millest pean aru saama ja siis spontaanselt tegutsema.
Ütlesin: "Vau! Kaks plaksutamist 15 minutiga!
Pole siin kirikus mulle enne keegi plaksutanud!
Kes plaksutas?"
Ma riskisin suuresti, sest sel inimesel võis olla väga piinlik.
See on väga delikaatne teema ja iial ei tea, kuidas inimesed reageerivad.
Võivad arvata, et seda teemat puudutades soovid veel aplausi.
Üks mees tõstis käe, sest tema oligi plaksutaja.
Esimese asjana märkasin, et ta ei olnud valgenahaline.
Ta oli aafriklane.
Tema jaoks oli plaksutamine normaalne
ja ta ei teadnud, et siin see pole kombeks.
Üllatusin, et ta üldse teist korda plaksutas,
sest üksi plaksutama jääda on päris piinlik.
"Mina seda ei teinud!"
Teame, teame.
Ma ütlesin talle: "Suurepärane, et soovid plaksutada sellele,
mida siin üleval räägitakse. Teeme siis kokkuleppe:
kui keegi plaksutab, siis ma ei jätka enne, kui kõik aplodeerivad."
Inimesed naersid veisi närviliselt stiilis: "Väga naljakas,
aga kas võiksime nüüd tavalise teenistuse juurde tagasi pöörduda?"
Just nii.
Just nii. Nüüd on suhtlemine muutunud närviliseks.
"Kas keegi plaksutab veel? Sunnib ta meid nüüd aplodeerima?
Kes see plaksutaja on?
On ta nüüd koguduses? Kas Paul palkas ta plaksutama?"
Rääkisin kuskil 30 minutit, mille ajal ta plaksutas veel kaks korda,
aga viimasel korral ei plaksutanud enam tema,
vaid keegi teine siit poolt, kes taipas, et see on turvaline, plaksutas.
Ta teadis, et plaksutades paneb ta kõik teised ka kaasa aplodeerima.
Ta võis kindlasti arvata: "Sunnin teid kõiki aplodeerima!"
Läksin koju ja mõtisklesin selle üle. Kui huvitav see on.
See oli midagi, mis toimus rahva seas.
Paljud asjad, mida soovid oma kirikus näha, ei toimu sinus.
Esialgne liikumine võib küll sinus toimuda,
aga selle elluviimine pole ilmtingimata sinu kohustus.
Peab andma aega asjadel juhtuda.
Entusiasmi täis korraldaja proovib kõik ise ära teha.
Ma julgustan aga vahel eemalduma, rääkida Jumalale oma soovidest.
Siis oota ja otsi, et näha, kuidas see ka muul viisil toimuda võiks?
Jumal töötab koos sinuga. Ta aitab sul ehitada kirikut.
Ta tahab kinnitada oma Sõna su elus läbi imede, tunnustähtede
ja plaksutajate. See oli märk ja ime sel päeval.
Lootus nii kindel ja ankur mu hingele
Mu rahu kõige tumedaimail hetkedel
Usaldus vaid Jumalas
Las kõik hääled kuulutagu nüüd:
Mu Jumal valitseb!
Ta armastus ei ole kunagi kaotanud
Mu Jumal valitseb
Valitseb ta kõike
Terves mu elus
tean, et igas olukorras
on Jumal suurim Ta on üle kõige
Usus olen uskunud
ja selle tõel seisan
Ei ükski jõud elus või surmas
saa mind võta tema käest
Las kõik hääled kuulutagu nüüd:
Mu Jumal valitseb!
Ta armastus ei ole kunagi kaotanud
Mu Jumal valitseb!
Valitseb üle kõige
Terves mu elus
tean, et igas olukorras
on mu Jumal suurim
Ta on üle kõige
Üle kõigist haigustest üle kõigist hirmudest
Üle kõigist südamevalust siin
Maa peal ja taevas mu Jumal valitseb
Ta on üle kõigi võimu ja troonide
Suurim armastus, mida eales olen teadnud
Täna ja igavesti mu Jumal valitseb!
MA OLEN ÕIGLUS
MA OLEN VABADUS
MA OLEN LOOTUS
MA OLEN TULEVIK
MA OLEN POTENSIAAL
MA OLEN VALGUS
MA OLEN USK
Tõlge: Katarina Kaleininkas