o
YLTÄKYLLÄINEN ELÄMÄ Nyt on sinun aikasi ja vuorosi 1/2
Tämä on pelastuksen ääni, tämä on vapauden ääni
Tämä ääni kuuluu seurakunnallesi, joka nousee esiin
Tämä ääni kuuluu kansallesi, joka seuraa Sinua kaikella voimallaan
Tämä on ylistyksen ääni
Kaiutamme nimesi ylistystä
Kaikkialla maassa
Kaiutamme nimesi ylistystä
Kaikkialla maassa
Kaiutamme nimesi ylistystä
Kaikkialla maassa
Kaiutamme nimesi ylistystä
Kaikkialla maassa
Tämä on pelastuksen ääni, tämä on vapauden ääni
Tämä ääni kuuluu seurakunnallesi, joka nousee esiin
Tämä ääni kuuluu kansallesi, joka seuraa Sinua kaikella voimallaan
Tämä on ylistyksen ääni
Tämä on pelastuksen ääni, tämä on vapauden ääni
Tämä ääni kuuluu seurakunnallesi, joka nousee esiin
Tämä ääni kuuluu kansallesi, joka seuraa Sinua kaikella voimallaan
Tämä on ylistyksen ääni
Olin hiljattain hammaslääkärissä.
Vertaus sopii paikkoihin, joissa on odotushuone.
Odottaminen kiinnitti huomioni vahvemmin kuin yleensä.
Istuin odotushuoneessa. Olin sopinut vastaanottoajan.
Jotkut valitsevat itselleen parhaiten sopivan ajan.
Toiset ottavat ajan, jonka saavat.
Olin paikalla ajoissa.
Kului 5, 10, 15 ja 20 minuuttia, -
ja istuin yhä odotushuoneessa.
Kuulin poraamisen ääniä ja ulvomista.
Viivästys alkoi tuntua hölmöltä.
Muutkin ihmiset odottivat.
Lopulta hoitaja avasi oven ja kutsui minut sisään.
Kun makasin tuolilla hammastarkastuksessa, -
ajattelin sitä, mitä juuri oli tapahtunut.
Jotkut tapahtumat tuntuvat omituisen merkittäviltä.
Jumala sanoi Vanhan testamentin profeetoille: -
"Katso ja kerro, mitä näet."
Kun profeetta näki mantelipuun, -
Jumala näytti, että se oli merkittävä vertauskuva.
Joskus Jumala käytti kuvaa saviruukusta tai savenvalajasta.
Niissä ei ollut mitään merkillistä, -
mutta tiettynä hetkenä jonkun piti käsittää jotakin niiden kautta.
Käsitin jotakin, kun olin hammaslääkärissä.
Käsitin, mikä ero on ajallamme ja vuorollamme.
Ero oli minun tapauksessani vain muutamia minuutteja.
Monille ero on vuosia.
Keskitymme paljon ajoissa olemiseen.
Odotushuoneet eivät ole etuajassa saapuvia varten.
Ne on tehty ihmisille, -
jotka eivät voi valita, milloin on heidän vuoronsa.
Vaikka pystyy valitsemaan ajan, -
täytyy tyytyä siihen, että joku muu päättää vuorosta.
Aika ja vuoro ovat eri asioita.
Valitsemme ajan, mutta joku muu päättää, milloin on vuoromme.
Historia on täynnä ihmisiä, jotka ovat olleet ajoissa -
mutta joiden vuoro ei koskaan tullut.
Valitsin aiheen täksi illaksi, koska täällä on paljon nuoria.
Haluan nuorten kuulevan sen vanhemman väen läsnä ollessa.
Olen iloinen, että tänään rumpuja soitti 15-vuotias.
Haluan teidän näkevän tällä lavalla ja tässä paikassa, -
että uskomme ihmisten ansaitsevan ajan lisäksi myös vuoron.
Ei riitä, että sanomme jollekulle: "Nyt on aikasi", -
ellei meillä ole aikomustakaan antaa hänelle vuoroa.
Monet profetoivat pelotta ja varmuudella: -
"Aikasi on koittanut."
Sen sijaan heitä pelottaa se, että toinen saa vuoron.
Kun ajasta tulee vuoro, juttu on aivan eri.
Monet, jotka ovat epävarmoja siitä, -
mitä toinen tekee, kun hänen vuoronsa tulee, -
tapaavat pitkittää aikaa.
Sitä istuu odottamassa. Tietää, että tämä on oikea aika.
Saarnaajat ja profeetat kertovat: "Tämä on aikasi."
Olin vuosien ajan vakuuttunut siitä, että tämä on aikani.
Ajattelin, että tulen vähitellen vanhaksi.
En ollut varma siitä, tuleeko vuoroni koskaan.
En tiennyt mitä tehdä, -
koska en halunnut olla kapinallinen enkä röyhkeä.
Ihmettelin, miten saisin vuoroni. Tiesin kyllä, että on aikani.
Ne, jotka määräsivät vuoroista, eivät antaneet minulle vuoroa.
Sitten parikymppisenä -
tartuin joka tilaisuuteen, jossa sain puhua ja palvella -
eri puolilla maata, enkä tiedä, miten päädyin sinne.
Tai tiedänpä.
Kun tulin töihin seurakunnalle, vanhempi uskova veli neuvoi minua.
Hän oli tullut seurakunnan johtajaksi Amerikasta.
Olin juuri valmistunut raamattukoulusta.
Steve Matthew oli vanhimmistossa.
Minulle oli annettu tehtäväkentäksi oppia Steven perässä.
Niinpä joka päivä töissä -
seurasin, mitä Steve teki.
Minulla oli "Mitä Steve tekisi" -rannekoru.
Tein, mitä Steve käski minun tehdä.
Uusi johtaja käski meidän kirjoittaa paperille, -
mikä on tehtäväkenttämme.
Steve kirjoitti monta A4-arkkia.
Myös toisella työntekijällä oli tekstiä sivukaupalla.
Minulla oli taskussani pieni paperinpalanen, -
jossa luki: "Seuraa, mitä Steve tekee".
Uusi johtaja kysyi, miten kauan olin tehnyt sitä.
Vastasin: "Vuoden".
Hän käski kirjoittaa, mitä halusimme tehdä.
Se oli A4-hetkeni.
Se oli Steven tarralappuhetki. Hän halusi jakaa tehtäviä.
Kirjoitin, miten haluaisin saada mahdollisuuksia.
Halusin saarnata ja opettaa.
En välttämättä halunnut lavalle.
Tiesin, että se kuului uudelle johtajalle.
Sanoin, että haluaisin puhua kenelle vaan, joka kuuntelisi.
"Voimmeko maksaa ihmisille, jotta he tulisivat kuuntelemaan?"
Pyysin vuoroa.
Minulle oli kerrottu ja profetoitu nuoresta pojasta saakka, -
että aikani on koittanut.
"Herra sanoo: 'Tämä on aikasi'"
Sitä oli profetoitu minulle monin eri tavoin.
Oli tietty vaihe, jolloin iloitsin: "Tämä on aikani!"
Jumala sanoi niin. Profeetta sanoi niin.
Sitä kulkee ympäriinsä Tämä on aikani -T-paita päällä.
Ajan mittaan "Tämä on aikani" alkaa tuntua vanhalta ja tylsältä.
Sitä alkaa kysyä: "Mitä sitten?"
Olin siinä tilanteessa, kun uusi johtaja kysyi sitä.
En seurannut Steveä joka päivä, -
koska hän oli joskus niin kiireinen, -
ettei hän ehtinyt neuvoa minua.
Niinpä tutkin joinakin päivinä monta tuntia Raamattua.
Minulla oli sivukaupalla tekstiä mahdollisista saarnanaiheista.
Olin kuin Daavid joka veisasi psalmeja lampaille.
Minulla ei ollut yleisöä. Ei ollut vuoroni.
Johtaja lupasi suositella minua puhujavieraaksi seurakunnille -
eri puolella Englantia.
Hän sanoi: "Raamatun mukaan lahja avaa ovet antajalleen."
Hän jatkoi: "Sitä ennen jonkun pitää avata ovet lahjalle."
Hän sanoi: "Jos mokaat, sinua ei pyydetä uudelleen."
"Et saa uutta mahdollisuutta."
"Jos sinusta pidetään" -
"ja sinua pyydetään uudelleen tai suositellaan muille," -
"saat tehdä sitä jatkossakin."
Hän lupasi lähettää minut neljälle paikkakunnalle.
Olin innoissani. En tiennyt, minne ja kenen luo olin lähdössä.
En tiennyt, kuinka suuri ja innokas yleisöni olisi.
Olin iloinen, koska vuoroni oli tullut.
Valmistelin saarnojani täynnä intoa.
Vuoron mukana tulee kauhu.
Sitä ei kukaan voi ottaa pois.
Kukaan ei sanonut, että sitten on tosi kyseessä.
Menin newcastlelaiseen seurakuntaan.
Onko täällä geordieita?
Päätin, että puhumisen lisäksi rukoilisin sairaiden puolesta.
Saman rahan edestä
Nyt on minun vuoroni.
En ollut tiettävästi aiemmin rukoillut sairaiden puolesta.
Olin rukoillut lasten ja ystävien puolesta, -
mutta en julkisesti rukousjonossa.
Se oli minulle jotakin aivan uutta.
Kokouksessa oli noin 50 henkeä.
Omasta mielestäni saarnasin hyvin. En tiennyt, mitä muut ajattelivat.
Itse ainakin olin kiinnostunut.
Tuntui, että kehuin itseäni monta kertaa puheen aikana.
Puheeni lopussa kysyin: "Onko täällä sairaita?"
Olin nähnyt, miten muut olivat tehneet, ja matkin heitä.
Kymmenisen ihmistä astui esiin.
Ohjasin heitä. He eivät tienneet, miten rukousjono muodostetaan.
Käskin heitä asettumaan jonoon.
Se oli hyvin bennyhinnmäistä.
Ensimmäisenä jonossa oli mies.
Puhuin mikrofoniin. En tiedä, miksi.
Mies kertoi, että hänellä oli selkävaivoja.
Hän puheli pitkään, miten hänellä oli kipuja.
Sanoin: "Ei ongelmaa."
"Jumala parantaa sinut tänään."
Laskin käteni hänen selälleen. Mies parahti. Rukoilin.
Keskityin hetkeen koko voimallani.
Olihan se minun vuoroni.
Se oli minun tyyliäni.
Sanoin: "Jumala paransi selkäsi." Mies sanoi: "Niinkö?"
Vastasin: "Kyllä." Mies kysyi: "Mistä tiedän sen?"
Käskin häntä kumartamaan ja koskettamaan varpaitaan.
Hän katsoi minua epäuskoisena.
Muut odottivat. Mies oli ensimmäisenä jonossa.
Sanoin: "Katsotaan, mitä Jumala teki." Mies kumartui.
Kaikki hurrasivat. Käskin miestä nousemaan.
Mies sanoi: "En pysty liikkumaan."
"En pysty liikkumaan."
Sanoin: "Toki voit."
Hän sanoi: "En pysty."
Olin pannut mikrofonin pois.
Kysyin häneltä: "Mitä voin tehdä?"
Hän sanoi: "Hae vaimoni."
Sanoin: "Odota siinä."
Menin vaimon luo.
Hän sanoi: "Ole huoleti. Hoidan asian."
Vaimo talutti miehen istumaan. Mies käveli näin.
Oli minun vuoroni.
Unhottaen sen, mikä on takana, huusin: "Seuraava!"
Seuraavaksi tuli sokea mies.
Tämä ei ole vitsi. Kunpa olisikin.
Ajattelin, ettei mies varmasti ollut kokonaan sokea, -
joten ei se olisi vaikeaa.
Kysyin: "Mitä tarvitset?" Hän vastasi: "Olen sokea."
Sanoin: "Jeesukselle se ei ole mikään ongelma."
En ollut aiemmin rukoillut sokean puolesta.
Panenko käteni hänen päänsä päälle? Painanko peukut hänen silmiinsä?
Käytänkö Bruce Lee -lyöntiä?
Sylkäisenkö?
Jeesus sylkäisi, kun oli Hänen vuoronsa.
Sanoin: "Herra tekee teille ihmeen tänään."
Yritin yhä päästä yli selkävaivaisesta.
"Jeesuksen nimessä!"
Astuin taaksepäin ja kysyin: "Näetkö nyt mitään?"
"Katsele ympärillesi rauhassa."
Hän teki näin.
Kysyin: "Mitä näet?" Hän vastasi: "Näen viulua soittavan miehen."
Ajattelin: "Minäkään en näe sellaista, ja näköni on hyvä."
Kysyin: "Mitä? Missä?"
"Missä on viulua soittava mies?"
Kysyin: "Näetkö mitään muuta?"
"Näen trumpettia soittavan miehen."
Ei siellä ketään ollut.
Ei ollut soittajia. Oli vain seinä.
Sanoin: "Kerran Jeesus paransi sokean," -
"ja tämä näki aluksi vain ihmisiä, niin kuin käveleviä puita."
Kehotin miestä palaamaan paikalleen uskoen. Lähetin hänet pois.
Seuraavaksi tapahtui näin.
Käskin sokeaa miestä lähtemään pois uskoen.
Siirryin keskustelemaan seuraavan henkilön kanssa.
Kymmenisen ihmistä tuli esiin. Ensimmäinen jumitti selkänsä.
Toinen väitti näkevänsä asioita, joita ei ollut olemassakaan.
Sokea kompastui ensimmäiseen tuoliriviin.
Kukaan ei taluttanut häntä.
Rukousjonon hännillä olleet palasivat istumaan.
"Minä kyllä lähden."
Oli minun vuoroni.
Lähdin nopeasti pois. En ole saanut uutta kutsua.
Viikon päästä olin seurakunnassa Bathissa -
hienojen ihmisten seurassa.
Olin sairastunut juuri ennen lähtöä.
Hyvä, että pystyin ajamaan. Minua huimasi ja oksetti.
Halusin mennä, koska minulla oli vain neljä keikkaa.
Ajoin Bathiin.
Pääsin pastorin luo. Menin suoraan vuoteeseen.
Pastori varmasti ajatteli: "Pahus. Mikä tämä tyyppi on?"
Selitin olevani sairas. Yritin nukkua ennen kokousta.
Menin puhumaan. Pastori esitteli minut.
Oli jännä kuunnella, mitä hän sanoi minusta.
"Paul tulee puhumaan. Hän on erittäin sairas."
Tapahtui jotakin aivan ennen kokematonta.
Kun nousin puhujakorokkeelle, oloni oli täysin terve.
Se oli yliluonnollista.
Kun aloin puhua, kuume laski ja huimaus loppui.
Pystyin keskittymään ja puhuin selvästi.
Saarnasin. Monet kuuntelivat kiinnostuneesti.
Paikalla oli pari sataa kuulijaa. Se oli aika iso harppaus.
Päätin rukoilla ihmisten puolesta.
Esiin tuli mies pyörätuolissa.
Ajattelin: "Olen valmis."
Laskin käteni hänen päänsä päälle.
"Jeesuksen nimessä käsken tämän kehon parantua" -
"ja voiman palautua hänen raajoihinsa."
Astuin taaksepäin ja sanoin: "Yritä nousta seisomaan Jeesuksen nimessä"
Mies sanoi: "Se olisi ihme. Minulla ei ole jalkoja."
Kysyin Jumalalta: "Miksi aina kun rukoilen ihmisten puolesta," -
"ihmiset tulevat vain huonompaan kuntoon?"
Jumala sanoi: "Halusit vuorosi. Sait sen."
"Vuorosi mukana tulevat kauhusi ja pelkosi."
"Silti sinun on otettava vuorosi."
JOTKA HERRAA ODOTTAVAT, SAAVAT UUDEN VOIMAN.
HE KOHOAVAT SIIVILLEEN KUIN KOTKAT.
MIESTENKONFERENSSI
Jumalan miehet ovat sankareita, joilla on elämäntehtävä.
ASKELEILLAMME ON TARKOITUS.
ASKELEISSAMME ON VOIMA.
ASKELEISSAMME ON PÄÄTTÄVÄISYYS.
TAHDOMME VAIKUTTAA.
MIESTENKONFERENSSI 19.-20.11.2010
ABUNDANT LIFE CHURCH -VERKOSTO
Liity seurakuntamme verkostoon.
Haluamme koota yhteen kaikki, -
jotka haluavat rakentaa seurakuntia paikkakunnallaan.
Haluamme auttaa, tukea ja varustaa seurakuntia.
Haluamme tavoittaa samanmielisiä johtajia kautta maailman.
Haluamme kehittää lapsityötä, -
perhetyötä -
ja nuorisotyötä.
Tahdomme varustaa vapaaehtois- työntekijöitä ja johtajia.
Haluamme rakentaa Jumalan huonetta.
Haluamme auttaa luomaan jumalallisia yhteyksiä muihin, -
jotka rakentavat 2000-luvun seurakuntaa.
Etsimme tehokkaita vaikuttamis- tapoja toinen toistamme tukien.
Haluamme valaa uskoa -
ja auttaa rakentamaan paikallisia seurakuntia.
Suomennos: Marianne Tenetz