KIRIKU AEG
Tere tulemast vaatama ”Kiriku aja” saadet!
Rahvamisjoni idatöö koordinaator Tapani Kaitainen
viis nooruses vanemate teadmata salaja Piibleid
Nõukogude Liitu. Mis sütitas teda idatööd tegema?
Kas see tuli põleb veel? Seda varsti kuuleme.
Kuidas sai Sinust Piiblite smuugeldaja?
Selle juured ulatuvad noorusesse.
14-aastaselt tulin usule, vaimulikule ärkamisele.
Mõtlesin, mida saaksin teha evangeeliumi levimiseks.
Slaavi misjon ja Venemaale suunatud töö oli siis hoos
Soome Rahvamisjonis, mille mõjul olin usule tulnud.
Ka kristlaste tagakiusamine kõnetas mind.
Tahtsin nende eest palvetada ja midagi nende heaks ka teha.
See viis nn nägemuseni, et seda tööd tuleb teha,
neid kristlasi ja kogudusi aidata nii palju, kui võimalik.
Räägi lähemalt esimesest reisist! Kuhu see viis, mis juhtus?
Esimene reis oli aastavahetusel 1969/1970, keset talve.
Plaanisime seda naabripoisiga, minu hea sõbraga koos.
Saime raamatuid, Piibleid Rahvamisjoni slaavi osakonnast.
Need olid pakitud vestidesse.
Muretsesime dokumendid ja viisad. Mul polnud passigi.
Selle sai politseilt, vajasin vanemate allkirja.
Ühel hommikul enne kooli minekut palusin emalt allkirja.
Ega ta lugenudki, millele alla kirjutas.
Sain passi. Rongis viskasime kohvrid ülemisele riiulile.
Ootasime piirile jõudmist, istusime äraolevalt pingil.
Tollimees küsis, kus meie pagas on, kuid neid ei avatud.
Meil ei kästud püstigi tõusta, ega kontrollitud meid.
Selles mõttes läks reisi algus hästi.
Andsime raamatud üle pargis ühele ingerlasele.
Piibleid oli palju, seda kotti ei jaksanud üksi kanda.
Tassisimegi spordikotti kahekesi ja viisime need
sinna parki, kus toimus nende üleandmine.
Sinust ei saanud misjonäri idas, vaid lõunas, Etioopias.
Kas idatöö säde jäi sinusse siiski hõõguma?
Slaavitöö oli alguses minule nii tähtis,
et oli raske näha muud misjonitööd.
See oli vallanud mu südame ja mõtted -
tagakiusatud koguduste ja kristlaste olukord.
See, et neid tuleb aidata. Kui läksin edasi õppima
ja olin siin Misjonikõrgkoolis, mida juhtis Uuras Saarnivaara,
sain mõjutusi ja infot ka teistelt misjonialadelt.
See avardas vaatevälja ― ka mujal on misjonipõlde.
Milline tähtsus on Soome misjoniorganisatsioonidel
Ingeri Kiriku uuel üles ehitamisel?
See tähtsus on suur.
Ingeri Kiriku tõus kattus Soomes olnud innustusega.
Esmalt käidi Venemaal ja Ingeris eraisikutena.
Hiljem hakati mõtlema, milline on kiriku strateegia.
Algasid läbirääkimised misjoniorganisatsioonidega,
kus tasub eelkõige töötada. Eelistati suuri keskusi.
Selline on kokkulepe organisatsioonidega
ja piirkonnad on jagatud. Mordvas töötab üks,
Marimaal teine misjoniselts, Siberis kolmas.
Territoorium on suur ja misjoniseltse mitu.
Üksmeeles teostatakse plaane.
Oleme arvutanud, et 30 Soome organisatsiooni
on toetanud Ingeri Kiriku tööd.
Põhiliselt on see kõik misjonitöö.
Oled misjonitöö piirkondlik koordinaator.
Vastutad töö eest Venemaal, Eestis, mujal endises idablokis.
Millist idatööd teeb Soome Rahvamisjon täna?
Täna on Rahvamisjon idatöö suunatud Venemaale,
Ingeri Kiriku tööle. Oleme töötanud Mordvas,
kus nüüd on kaks luterlikku kogudust.
Rõhk on tööl Siberis, sõnumi viimisel võimalikult kaugele.
Praegu on meil seal kaks perekonda ja üksik misjonär.
Püüame tugevdada oma tööd Lõuna-Siberis.
Seal on luterliku taustaga inimesi üsna palju.
Seeläbi on tingimused misjonitööks head.
Kogudused tõusevad jälle uuele elule.
Märkimisväärset tööd on tehtud Karjalas
ja ka Ingerimaal. Seal on palju vabatahtlikku tööd.
Teeme meediatööd, nagu need saated.
Oleme Ingeri Kiriku kasutusse andnud
misjonäre ka näiteks ehitusalale, mis on
tähtis, kuna palju ehitatakse ja plaanitakse ehitada.
Tuleb mõelda ka ehitiste korrashoiule.
Tahame Ingeri Kiriku kasutusse anda spetsialiste.
Idatöö juurde kuulub endiselt ka tagakiusatud kirik.
Raskused on lisandunud, kuigi Venemaal enam taga ei kiusata.
Kiusamised toimuvad soomlastest kaugemal, kuid need ei peaks
olema kaugemal meie südameist.
Kuigi piirid on muutunud, ei tohi unustada, et
kristlaste olukord on läinud kehvemaks.
Piibleid tuleb viia sinna, kus neid ei ole.
Kristlastena peame seda jätkuvalt tegema.
Kas praegu julgeksid minna piiblikulleriks?
Või kas julgeksid oma lastel lasta viia
Piibleid maadesse, kus see on keelatud raamat?
Olen sellele mõelnud.
Pärast abiellumist pole selliseid reise teinud.
Noortepastorina julgesin noori kaasa võtta.
Oma lapsi julgeksin saata, minu meelest ei olnud
selles midagi hirmutavat. See andis elule sisu,
piisavalt põnevust, polnud vaja arvutimänge mängida.
Põnevus tuli mujalt. Mul oli põhimõte,
et ma ei vaadanud filme, kuna oma elu oli nii filmilik.
Selle kaudu sain põnevust, mida mehena vajasin.
Koguduse tulevane diakon.
Siin lähedal metsas on jumalateenistus.
Meile teeks au, kui sellel osaleksid.
See teeks mullegi au. Tulen meeleldi.
Aga Piiblid?
Laadime koorma ja peidame auto ära.
Ma ei mõista usku ja usuelu ilma misjonita.
See kuulub Jumala plaani samapalju kui Jeesuse tulek
siia maailma Päästjaks.
Ka misjonitöö on Jumala plaanides,
evangeeliumi viimine kõigile rahvaile.
Meil pole teist evangeeliumi, kui see, mis on Jeesuses.
See sõnum kuulub kõigile. Misjontöö täidab kogu südame.
Tänu ja ülistus püha Sõna eest, mille oled meile andnud.
Õnnista neid Piibleid oma lastele.
Jeesuse nimel, aamen.
Tõlge: Liliann Keskinen