KIRKON AIKA - Siperiassa -
Tänään vierailemme lähetystyön- tekijöillä Vitalilla ja Antoninalla.
Heidän tarinansa on mielenkiintoinen.
Ensin he muuttivat Ulan-Udesta Kelttoon
opiskelemaan Inkerin kirkon Teologisessa instituutissa
löytääkseen paikkansa lähetystyössä.
Viime elokuussa he muuttivat Karatuzaan
perustamaan luterilaista seurakuntaa.
Jumala, peitä minut rakkaudellasi
keskellä myrskyjen ja tuulten.
Jumala, en voi pelastaa itse itseäni,
tulen luoksesi, jotta lohduttaisit.
Kertokaa itsestanne ja siitä, miten päädyitte Karatuzaan.
Aluksi menimme Kelttoon,
kouluttautumaan Ulan-Udehen.
Sitten sanottiin, että tällä alueella ei ole työntekijöitä.
Tämä ehdotus tuli yllättäen
ja oli meille vaikeaa, sillä meillä oli 3 lasta.
Aluksi oli vaikeaa, sitten totuimme.
Aluksi en halunnut muuttaa edes opiskelemaan,
Ajattelin, että teologian peruskurssi riittäisi minulle.
Opettajani olivat kuitenkin sitä mieltä,
että pelkkä peruskurssi ei riittäisi tulevaan työhöni.
Minun täytyi valmistua pappisseminaarista.
Asuessamme Keltossa Jumala auttoi ihmeellisesti.
Ensimmäinen vuosi oli raskas.
Kotoamme instituuttiin piti matkustaa kaksi tuntia
kahdella bussilla ja vielä metrolla.
Opiskeluni kaksi viimeistä vuotta
saimme Jumalan armosta asua ilmaiseksi
piispamme vanhassa talossa,
joka sijaitsi 300 metrin päässä koulusta.
Puolisoni ei ollut pelkkä kotiäiti,
vaan hänkin opiskeli.
Mitkä kurssit kävit?
Kävin diakoniatyönkurssin, paitsi viimeisen osion.
Odotin silloin jo neljättä lastamme.
Kävin lapsi-, perhe- ja nuorisotyön kurssit.
Mitä vielä?
Meillä seminaarioppilailla pastoraalipedagogiikan
ja psykologian kurssi.
Vaimoni oli yksi parhaista oppilaista
saatuaan erikoisluvan osallistua kurssille.
Näin muotoutui palvelutyömme.
Päätimme mennä sinne, minne Jumala vie.
Sinne, missä palvelijoita tarvitaan.
Autamme toinen toistamme.
Teemme työtä yhdessä,
niin on toivottavasti jatkossakin.
Vaimoni on aina haaveillut opettajan työstä.
Keiden opettajana?
Jumala on näyttänyt meille, että lasten.
Täällä Karatuzassa meillä on jo pyhäkoulu.
Montako lasta oli viimeksi? - Kymmenen.
Tavoitteena on Sagaissa aloittaa äiti-lapsi -kerho.
Miten teette työtä yhdessä ja tuette toisianne?
Olemme erikoistuneet. Olen pienempien kanssa.
Löydän yhteisen kielen alle 14 -vuotiaiden kanssa.
Vanhempien kanssa on vaikeampaa.
Vitalilla on toisin päin. Hän löytää yhteisen kielen
25 -vuotiaiden ja sitä vanhempien kanssa.
Nuorempien kanssa hänellä on vaikeaa.
Saimme kutsun paikkaan, jossa meitä odotti 80 lasta.
Se oli Vitalille aluksi vaikeaa. Ei yhtään aikuista.
Kysyin vaan, mitä teemme. En osaa mitään.
Sanoin, että siinä on varmaan tuleva seurakuntamme.
Heitä täytyy kasvattaa seurakunnan jäseniksi.
Kaikkihan riippuu Jumalasta.
Katsotaan, miten käy.
Jumalani, Pyhällä Hengelläsi
täytä purjeeni rakkauden ja uskon.
Valaise tieni sinne,
missä taivas on ääretön.
Tämän kirkon tulevaisuus on kaikkein valoisin
koko Karatuzan alueella.
Keräsimme seurakunnalle jäsenluetteloa,
ja saimme siihen yli 40 allekirjoitusta.
Kun tilannetta täällä Suetuksissa vertaa
vaikka Ylä-Bulangaan, jossa koko kylässä on 31 asukasta,
täällä seurakunta on suuri.
Työtä on paljon.
Kirkko on puolivalmis ja kaipaa remonttia.
Talvisin emme kokoonnu kirkossa. Kirkko on kylmä.
Kokoonnumme kylän kulttuuritalossa.
Jumalanpalveluksia pidämme kaksi kertaa kuukaudessa.
Haluaisimme järjestää lapsillekin jotakin,
esimerkiksi pyhäkoulua.
Muuten olot ovat hyvät.
Suetuk ei ole kuoleva kylä, kylällä on tulevaisuus.
Tällä olemme pitäneet leirejä lapsille ja nuorille.
Ne ovat onnistuneet hyvin.
Leirille tuli nuoria eri puolilta Venäjää.
Leirit olivat hyviä.
Esimerkiksi alttaritaulun maalasi eräs leiriläinen.
Kyläläisetkin ovat toivoneet lisää leirejä.
Jeesus Kristus on minun Pelastajani,
johon uskon koko sydämestäni.
Ennen uskoontuloani Jeesus oli minulle
vain yksi suuri opettaja muiden joukossa.
Etsikkoaikanani en ymmärtänyt paljoakaan.
Mutta tutkimalla ja vertailemalla ymmärsin,
että vain Jeesus on elämäni tarkoitus.
Ilman häntä kaikki on merkityksetöntä.
Vaikka ihminen omistaisi kaiken,
on se ilman Jeesusta turmioksi.
Vitali ja Antonina, mistä haaveilette?
Haaveilen siitä, että 8-9 vuoden kuluttua
lähdemme täältä pois.
Mutta ei niin, että vain lähdemme,
vaan että täällä olisi paikallinen työntekijä.
Vaikka me emme virallisesti ole lähetystyöntekijöitä
pidämme sitä lähetystyönä,
että muutamme vieraaseen kaupunkiin ja alamme
palvella siellä seurakuntaa.
Lähetystyö on aina ajallisesti rajattu.
Saavutaan uuteen kaupunkiin,
perustetaan seurakunta
josta nousee johtaja,
joka opiskelee jossain telogisessa instituutissa
ja valmistuu papiksi.
Sitten lähetystyöntekijän työ on päättynyt.
Hän voi siirtyä muualle.
Kahdeksassa vuodessa olemme juurtuneet tänne.
Luulen, että minun on helppo lähteä.
Ethän sinä pakkaa tavaroita.
Joka kerta käy niin.
Hän sanoo: "No niin Tonja, me muutamme."
Minä pakkaan viikon matkalaukkuja.
Täällä meillä on tavaroita purkamattakin.
Meneillään on Pappilan remontti.
Kesällä muutamme,
joten annetaan tavaroitten olla.
Mitä katsojamme Virossa ja Suomessa voisivat rukoilla?
Että lapsemme eivät lähtisi pois taivaan tieltä.
Että seurakunta pysyisi uskossa todelliseen Jumalaan.
Että he luottaisivat yksin Jumalaan,
eivätkä tekisi itselleen epäjumalia pastoristaan,
kirkon kautta saatavasta humanitaarisesta avusta,
syntymisestä suomalaiseen tai virolaiseen perheeseen.
Ettei kirkkoon tultaisi tavan takia.
Että seurakuntalaiset saisivat oikeaa opetusta
Jumalan Sanasta, Pelastajasta Kristuksesta,
joka kuoli ja nuosi kuolleista meidän syntiemme tähden.
Mitä järkeä tässä muuten olisi?
Ja että Herra johtaisi meitä.
Omin voimin erehdymme,
lankeamme, epäonnistumme.
Ilman Jumalaa emme pysty mihinkään,
tarvitsemme viisautta.
Se on tärkeää.
Aina on vaikea muuttaa,
on jätettävä ystävät ja läheiset.
Ei voi enää koputtaa ja kysyä, mitä kuuluu.
Täällä ilman ystäviä oli aluksi vaikeaa.
Olen emotionaalinen ja sosiaalinen.
Tarvitsen kanssakäymistä,
ilman sitä on kauheaa. Alku oli hyvin raskas.
"Antakaa minulle joku jonka kanssa ystävystyä!"
En halunnut katua muuttoa,
enkä ehdottaa poislähtöä.
Samana päivänä, kun itkien rukoilin Jumalaa
ja minun oli paha olla,
eräs nainen kysyi, mikä on nimeni,
onko minulla lapsia, mitä koulua he käyvät,
voisimmeko ystävystyä?
Pidämme edelleen yhteyttä.
Jumala johtaa tällä tavalla.
Näitä ”pikkujuttuja” tapahtuu koko ajan.
Meillä on, mistä kiittää.
Rukoilemme yhdessä Vitalin ja Antoninan puolesta.
Kiitos mukanaolostanne!
Tapaamisiin parin viikon kuluttua. Hei, hei!