o
Minun tarinani, se kuinka Jumala kolkutti sydämeni oveen,
alkaa ihan tavanomaisesti.
Kuten uskovien vanhempien lapset, tulin kirkkoon äitini kanssa.
Teini-iässä oli hieman vaikeampi vaihe,
äiti raahasi minut kirkkoon, kirjaimellisesti,
herätti minut sunnuntaiaamuisin, komensi nousemaan ja lähtemään.
Jostain syystä en pitänyt ajatuksesta käydä kirkossa,
vaikka oli pyhäkoulu ja kaverit,
joiden kanssa olin samalla aaltopituudella.
Jumalalla oli kuitenkin jo silloin suunnitelma
Hän toi minut väkisin äitini avustuksella säännöllisesti kirkkoon.
Elämässäni tuli vaihe, kun kaikki oli huonosti.
Minulta puuttui halu iloita auringosta,
nähdä äitiä tai ylipäätään ketään.
Äitini ehdotti yllättävän jyrkästi, että menisin rippileirille Pietariin.
- Mene Pietariin, rippikoululeirille! Luulen, että se muuttaa sinua.
Pakkasin tavarat ja menimme rippileirille.
Olimme Olgan kanssa samalla leirillä.
Leirillä oli eräs tyttö,
joka ei ollut oikeastaan missään tekemisissä kanssani.
Hän ei ollut isoseni, hän ei tullut kanssani puhumaan.
Mutta nyt ymmärrän, että hän oli ihminen,
jonka Jumala johdatti luokseni.
Kerran menin sen tytön luokse ja kerroin
mikä minua vaivaa, kerroin ongelmistani.
Hän auttoi minua rukoilemalla puolestani
― polvistuimme yhdessä ja rukoilimme.
Pian leiri loppui, palasin kotiin ja halusin itse mennä kirkkoon.
Aloin lukea Raamattua, osittain leiriltä saadulla tottumuksella.
Se oli kuitenkin askel, mikä on jäänyt mieleeni.
Aloin uskoa, että Jumala välittää oikeasti olemassaolostani,
katsoo minuun taivaasta ja itkee kanssani, kun minuun sattuu.
Jumalan Sanassa on mielenkiintoinen kohta,
missä Herra sanoo, ettei Hänen sanansa tyhjänä palaa.
Pastorimme Mikizh kävi usein pikkukaupungissa, missä asuin.
Hän puhui meille aina Jeesuksesta.
Hän piti raamatunopetuksia ja luki Jumalan Sanaa.
Aluksi odotin, että lopettaisipa hän nopeammin ja häipyisi.
Muutaman vuoden kuluttua minua kutsuttiin rippikoululeirille.
Olen Jumalalle kiitollinen, että juuri pastori Mikizh tuli luoksemme
puhui Jumalasta ja kylvi Sanaa meihin, kaupungin nuorisoon.
Rippileirin jälkeen muutin Saranskiin ja aloin käydä kirkossa.
Aloin ymmärtää, että suhde Jeesukseen on minulle hyvin tärkeä
enkä haluaa menettää sitä.
"Haluatko, että kerron sinulle siitä,
miksi on taivaassa tähdet, mihin vuodet menevät.
Kuka näkee sinut aina, muistaa, rakastaa, ei satuta?
Tiedätkö, kuka sinua varjelee?
Se on Hän, taivaan ja maan Luoja,
ihmeellinen Kuningas, ikuinen Jumala.
Kuka lunasti meidät Saatanan vallan alta
- se on Hän, meidän Kristuksemme.
Julia ja Olga, kertokaa itsestänne.
Nimeni on Julia. Olen 21-vuotias.
Asun Mordvan tasavallassa, Saranskin kaupungissa.
Opiskelen humanistisessa tiedekunnassa suomalais-ugrilaista
kielitiedettä - opiskelen suomea, saksaa ja äidinkieltäni eli ersän kieltä.
Minä olen Olga. Meillä on Julian kanssa paljon yhteistä.
Minäkin asun Saranskissa, olen 20-vuotias.
Minäkin opiskelen humanistisessa tiedekunnassa,
opiskelen venäjää ja Mordvan kieliä.
Miksi lähditte opiskelemaan Kelttoon?
Se on kertomus, joka jatkuu.
Seurakuntamme ensimmäinen pyhäkouluryhmä kasvoi ulos
pyhäkoulusta ja pastori huomasi ettei seurakunnassa ole lapsia,
mutta on nuoria, jotka tulevat kirkkoon,
istuvat, naureskelevat ja lähtevät pois.
Minä halusin tehdä seurakunnassa jotakin.
Pastori ehdotti kerran, että järjestäisin nuortenillan.
Silloin oli Suomesta tulossa vieraita ja hän kehotti,
- järjestä jotakin rukousillan tapaista.
Vastasin hänelle: - Ei!
Halusin palvella sitten kun Jumala itse sanoo, että palvele.
Silloin minua lähestyi eräs viisas seurakuntalainen,
jolle olen edelleen kiitollinen.
Hän rohkaisi minua ― sinulla on tarvittavia ominaisuuksia,
- kyllä sinä pystyt! Silloin sanoin itse ― ehkä..
Kun kerran kaksi ihmistä tuli sanomaan, niin ehkä pystynkin.
Muistan sytyttäneeni kynttilän, ja puhuneeni jotakin.
Sitten ilta loppui ja rukoilimme yhdessä.
Kun menimme ulos, monet tulivat sanomaan,
että järjestin illan hyvin, järjestä lisää!
Mitä pitäisi järjestää? - kysyin. Ehdotettiin nuorten omia iltoja.
Muutaman kerran järjestin teemailtoja nuorille,
nyt muistelen niitä kauhistellen.
Mutta sitten ilmestyi Olga. Ja tämä tarina jatkuu.
Kun Julia piti nuorteniltoja, niihin osallistui enimmäikseen poikia,
Mutta oli mukana minun lisäkseni muutama tyttökin.
Pidin siitä, että Julia oli valmistellut aiheita, hän puhui
ja minä halusin auttaa häntä jotenkin.
Halusin ohjata leikkejä ja olla mukana sketseissä.
Kerran sanoin Julialle, että minäkin haluaisin
mukaan nuorisotyöntekijä- kurssille Kelttoon.
Kerroimme yhdessä pastori Mizhille toiveestamme.
Hän ilahtui ― kaksi nuorta haluaa mennä!
- Totta kai voitte mennä. Pastori osti meille junaliput.
Ei pelkästään huono esimerkki tartu, vaan myös hyvä.
Miksi menin Kelttoon? Minua alkoi kiinnostaa Julian toiminta,
halusin siihen mukaan, toimimaan nuorten parissa.
..Jumala loi meidät rakastamaan
Jumala loi meidät rakkautensa kohteeksi
Jumala loi meidät, jotta elämäisimme Hänessä..
Miksi haluatte tehdä työtä juuri nuorten parissa?
Seurakunnan työmuodoista tulee mieleeni ensin diakoniatyö.
Diakoniatyössä en tuntisi oloanimukavaksi, sillä siellä on
pääosin mummoja, enkä tiedä, mikä heitä huolestuttaa.
Lapsityö?
Ehkä joskus tulevaisuudessa voisin palvella lapsityössä.
Mutta se mikä on tärkeää nuoriso- työssä, on tärkeää myös minulle
Meillä on samanlaiset ongelmat.
Meidän nuoret eivät ole teinejä, vaan kyse on opiskelijoista.
Me olemme keskenämme ystäviä.
Tai kuten eräs nuorista sanoi ― se on sydämeni käsky.
Ehkä juuri sen takia teen työtä juuri nuorten kanssa.
Kuka tietää, ehkä joskus tulevaisuudessa, kun olen 25-vuotias
ja minulla on lapsia, rupean tekemään lapsityötä.
Ja kun olen 60-vuotias, työskentelen mummojen kanssa.
Se on kysymys, joka minulta on usein kysytty
ja joka joskus esitetään vieläkin. Nyt tiedän, mitä siihen pitää vastata.
Jos eteeni istuu nuori mies tai nainen ja kertoo samoista ongelmista
tai synneistä, joita olen itse kohdannut, ja pyytää apua
― Mitä Jumala minulta nyt haluaa?
Kysyjä ei tiedä, mutta silloin kuulen
jotakin omasta elämästäni.
Silloin ylistän Jumalaa siitä, että Hän on lähettänyt luokseni ihmisen
sillä nyt voin hänelle kertoa sen, mitä minulle ei kertonut kukaan
Jumala odottaa sinulta katumusta.
Pysähdy. Jumala kuulee sinua, käänny Hänen puoleensa.
En ehkä osaa opettaa nuoria,
mutta voin kulkea heidän rinnalla, jakaa omia kokemuksia.
Sen takia haluan tehdä työtä nuorten kanssa.
Miksi olen pysynyt mukana seurakunnan toiminnassa?
En ole ehkä ajatellut sitä.
Miten voisin olla tänne jäämättä, kun täällä on Hän,
joka auttoi minua vaikeuksissa.
Hän, joka kulkee vierelläni ja siunaa antamalla sitä,
mikä minulta puuttuu.
Hän, joka siunaa perhettäni ja ystäviäni.
Jumala on täällä.
Missä sitten, ellei täällä?
Ja vielä ― jäin seurakuntaan sen takia, että halusin palvella,
vaikken aluksi tiennyt miten.
Halusin joskus pestä lattioita, jotta voisin olla kirkossa.
Halusin tuntea kuuluvani johonkin, olla tärkeä osa.
Halusin, että kirkkoon tulevat ihmiset tietäisivät,
että palvelen täällä.
Se oli minulle tärkeä, tahdon palvella Herraa
ja tehdä jotakin käytännöllistä.
En halunnut vain lukea kotona Raamattua ja tulla sunnuntaina
kirkkoon, vaan tehdä omin käsin jotakin.
Siksi olet täällä edelleen.