Vivaste pere ja kodutu rebane
Õnneks rebastel on head aistid -hea kuulmine ja lõhnatundmine.
Rebane ei pannud tähele, kus teised olid.
Ta kuulas tähelepanelikult ja hakkas kaljule ronima.
Puude vahel vilksatas vana kindluse moodi ehitis, mille ees oli pink.
Vivased käisid ehitise sees ja olid seal väheke aega.
Mis seal küll juhtus?
Keda nad seal kohtasid? Seda rebane ei saanudki teada.
Vähekese aja pärast kogu pere tuli välja päikesevalguse kätte.
Isa, ema ja lapsed istusid kõrvuti pingile.
Rebane ei kuulnud millest nad rääkisid.
Ta kujutas ennast pingi otsa, tüdruku kõrvale istuvat.
Seal on just parasjagu ruumi - ta mõtles.
Lõpuks Vivaste isa tõusis ja hakkas ranna poole liikuma.
Rebane tundis ennast julgemana, kui varem.
Ta jälgis peret, olles puude taga peidus.
Äkki tüdruk hüüdis, vaadake - leivad on ära söödud!
Keegi on siin käinud.
Mida ma ütlesin - me ei ole siin metsas üksi - muheles Vivaste isa.
Kes see ka oli - ta käis siin väga kiiresti.
Midagi ei ole järgi - ütles poiss.
Kes see kül siin käis? Mäger, või mõni lind, arvas tüdruk.
Seda me kül teada ei saa, metsloomad on väga arad.
Kui aga andsime mingile väiksele sõbrale kõhutäie - oleme rõõmsad.
Samal ajal kui pere paati ronis, võttis poiss köie lahti.
Rebane märkas kergendusega, et pere hakkas koduranda tagasi minema.
Kevadest hakkas suvi saama.
Rebane jälgis iga päev Vivaste pere toimetusi.
Ta õppis tundma metsateid, kus pere liikus.
Ta pani tähele, et Vivaste isal oli mitmeid söödakohti,
kuhu tal oli kombeks loomadele toitu jätta.
Rebane sai iga päev kõhu täis.
Ta magas pehmel samblasel mättal.
Vihma ajal aga läks ta paksu kuuse alla varju.
Ühel augusti päeval rebane otsustas, et nüüd on aeg ennast esitleda.
Ta mõtles esmalt ennast lastele esitleda.
Ta valis ilusa päikeselise hommiku.
Karolina ja Veiko olid õunapuu juures platsil mängimas.
Suured punased õunad õhetasid puudel.
Murule oli kerkinud mahlakaid seeni.
Rebane võttis kõik oma julguse kokku.
Ta oli harjunud põõsaste varjus redutama.
Nüüd ta peab julgema minna üle laia platsi.
Ta ei võinud enam olla peidus.
Soov lastega tutvuda oli kasvanud suuremaks kui häbelikkus ja hirm.
Lapsed süvenesid mängudesse ja ei märganud rohus hiilivat rebast.
Tere lapsed - ütles rebane nii valjult, et isegi imestas.
Lapsed pöörasid end imestades rebast vaatama.
Tere päevast - ütles Veiko - kuhu minek?
Olen juba nii kaua käinud, et tahaksin juba kohal olla.
Oh kui tore, et sa möödakäija ei ole - hüüdis Karolina.
Meil ei ole varem rebast sõbraks olnud.
Ega mina ka ei ole kunagi tundnud ühtegi last.
Kus su kodu on - küsis Veiko?
Reinuvader kodutu, kel kuskil kodu on - sai rebane vaevaga öeldud.
Sul ei olegi kodu - imestas Karolina?
Ei veel - või - on küll kodu, aga ma ei ole seda veel leidnud.
On sul mingeid soove - näiteks - tahad sa oma tuba - küsis poiss?
Ei, vastas rebane - oleksin meeleldi teiste läheduses.
Olen juba liiga palju üksi olnud.
Või tahad sa rebaste mõõdu järgi sisustust?
Ei, sisustusel ei ole midagi vahet.
Sooviksin vaid, et mul oleks kas või imeväike kohake, kus olla.
Milline toidumenüü sul on?
Söön peaaegu kõike.
Söök mida teie isa on jätnud, on mulle pööraselt maitsenud.
Niisamuti toit, mida te matkal olles kivile jätsite.
Ei ole enam isegi hiiri ega muid loomi tahtnud süüa.
Sina sõid siis toidu? Pead lubama, et ka edaspidi ei söö enam hiiri.
Luban. Mul ei ole vajadust hiirt süüa - ta on väga sõbralik.
Aga kas on vahet, kes seal kodus veel elavad?
Segaks see sind kui teised elanikud ei olekski rebased?
Ei üldsegi mitte - nad võiksid kes vaid olla.
Sigadegagi õpiksin koos elama kui harjuksin nendega.
Kanadega on see probleem, et ila hakkab tilkuma.
Selle võib küll ära pühkida. Siis ei ole muretsemiseks põhjust.
Teame kohta, kus ei ole ühtegi siga ega kana.
Seal on veel palju ruumi sinule - rebasele - ütles Karolina.
Päris tõesti või - küsis rebane?
Lootus hakkas südames kasvama - tõsi kui vesi - ütles Karolina.
Ja see koht ei ole kuigi kaugel siit.
Kes seal veel elavad, küsis rebane - kuigi arvas juba ise.
Mina Karolina, vend Veiko, isa Mati ja ema Tiina.
Kas ei peaks enne vanematelt küsima - mõtles rebane?
Isale ja emale sa kindlasti meel- did, ei usu et nad selle vastu on.
Rebane oled vennake, täitsa kindel on juba see.
Ühte pessa mahume, samas kodus elama.
Sama laudki ühine, sama katus päikse all.
Samad asjadki on meil, loodusvaated avarad.
Rebane oled vennake, täitsa kindel on juba see.
Nüüd sul ongi koduke - täna selle leidsime.
Lähme räägime nüüd isale ja emale.
Rebasele tulid pisarad silma.
Kas see tõesti on tõsi?
Tahan anda emale väikse kingi - ütles rebane.
Ta läks üle platsi metsa.
Metsas ta korjas suure kimbu jänesekapsaid.
Andke see kimp emale - öelge, et see on minult.
Küsige siis, kas saan kolida teie pesasse?
Hästi - hüüdsid lapsed ja jooksid rõõmuga jänesekapsaid emale viima.
Nüüd võib arvata, millised tunded rebasel rinnas möllasid.
Nüüd kui ta oli kohanud Karolina ja sai häid uudiseid.
Tsau!
Tõlge: Einike Pähn