Vivaste pere ja kodutu rebane
Rebane oli lummatud mõttest, et kodu on nii lähedal.
Ta ei pannud muud midagi tähele.
Ta ei näinud ka tüdrukut, kes oli väike, õrn ja väga ilus.
Võib-olla tuleb temast mu õde, mõtles rebane uhkelt.
Veiko läks ta juurde: "Tere Karolina, läheme paadiga sõitma."
Isa ja ema palusid meil paadisillale ootama jääda.
Veiko, vestlesin just lehmaga - olen mures.
"On ta päikesepiste saanud?" mõtles Karolina.
Miks sa nii arvad? Ta ajas päris jama juttu.
Küsis: "kas oleme uue pereliikme saanud?"
"Mis pereliikme?" küsisin, siis lehm vaid naeris.
Kas vanemad on sulle midagi rääkinud, mida mina ei tea?
Ei, ei ole midagi mingist uuest pereliikmest kuulnud.
"Kuigi selline oleks tore," arvas Veiko.
Oleks lõbusam kolmekesi mängida ja pesas oleks ruumi.
Kui see uustulnuk ei kasvaks üüratult suureks.
Rebane oli kõrge rohu sees peidus.
Teda ajas see naerma, sest ta teadis, et ta enam palju ei kasva.
Ta uskus, et mahuks hästi Vivaste pere pesasse.
Ta teadis, et võiks Karolinale ja Veikole uusi mänge õpetada.
Selliseid, mida vaid rebased teavad.
Karolina ja Veiko hakkasid ranna poole liikuma.
Rebane ei saaks paati minna ja tal oli juba veest ka kõrini.
Ta otsustas randa jääda, et paadi teekonda jälgida.
Poiss ja tüdruk kahlasid madalas vees.
Rebane veelaulu:
Vesi pritsib, lädiseb, reinuvader kidiseb.
Ei, ei vette iialgi, lähe ennast märjaks tegema.
Vett me ikka vajame, kas või joogiämbrisse.
Loigust vett lakun ja kaugele jooksen kui tuli takus.
Vivaste isa ja ema jõudsid rebase laulu ajal randa.
Emal oli kaasas hõrgutavate lõhnadega toidukorv.
Äkki rebane tajus, et ta oli ääretult näljane.
Ta ei olnud juba mitu tundi söönud.
Parvel oli ka toitu olnud, aga tuul viis tormiga kõik põhja.
Mida Vivaste pere toidukorvis küll oli?
Olen mitu tundi söömata näljane reinuvader.
Kõnnin vesise suuga lootusrikkalt edasi.
Olen reinuvader näljane, hõrgutisi meenutan.
Toidukorvi piiluda, mil reinuvader seda saaks?
Rebane vaatas kurvalt, kuidas kogu Vivaste pere ronis suurde paati.
Neil oli kindlasti tore. Kogu pere oli koos.
Kui temalgi oleks ema, isa, õde ja vend.
Oli tore teada, et peresse kuulumine tekitas ühtekuuluvustunde.
Rebane vaatas kuidas Vivaste paat rannast kaugenes.
Kuhu nad küll läksid?
Ega nad ometi väga kaugele lähe?
Päev oli peaaegu tuuletu ja ei olnud mingit kukkumise ohtu.
Rebane oli ühtäkki kurb: "Kui äkki ei näegi enam Vivaste peret."
Oleks keegi, kes must hoolib või süli, kuhu rebane võiks minna.
Oleks keegi, kes mind ootaks, metsateel üksikut kõndijat.
Vivaste isa sõudis rannast kaugemale.
Siis ta sõudis rannaäärega paralleelselt.
Reinuvader läks piki randa edasi, paati kogu aeg jälgides.
Äkki hakkas paat järsult paremale keerama.
Rebane märkas, et rand oligi neem.
Vivaste isa juhtis paadi neeme lõpus olevasse abajasse.
Rebane ronis kõrgele kaljule.
Mida neil Vivastel nüüd mõttes oli?
Lapsed hüppasid välja, poiss vedas paadi randa
ja sidus puu külge.
Ema ulatas tüdrukule toidukorvi ja ronis ise ka järgi.
Ema võttis toidukarbist maitsvaid võileibu ja pani kandikule.
Need lõhnasid nii hästi, et rebane pidi vastu puud toetuma.
Pere hakkas hõrgutisi sööma ja rebane hiilis tasapisi lähemale.
Siis aga juhtus midagi ootamatut.
Vivaste isa jättis kivile kolm võileiba ja saiatükke.
"Need on loomadele," sosistas ta.
Peame ju meeles pidama, et siin elab muidki peale meie.
Rebane ei uskunud oma kõrvu.
Ta jaksas vaevu oodata, mil pere tagasi paati läks.
Vivaste isa läks kaljule ronima.
Ema ja lapsed järgisid teda.
Rebane läks kaugelt ringiga ja hiilis siis kivini.
Kolm hõrgutavat võileiba olid seal ootamas.
Rebane nuuskis ja nautis esiteks seda lõhna.
Siis vedas ta käpaga ühe leiva maha ja hakkas maiustama.
Mäludes aeglaselt - leib maitses nii hästi, et rebane ei märganudki,
kuhu Vivaste pere oli kadunud.
Tõlge: Einike Pähn