VILJAKANDJAD
Toivon kylä Ry
Kernun kunnassa, metsän keskellä, sijaitsee rauhallinen paikka, -
joka antaa toivoa niille, joilla ei sitä enää paljon ole.
Toivon kylä Ry on auttanut alkoholin ja huumeiden käyttäjiä -
takaisin yhteiskuntaan jo yli 10 vuoden ajan.
Idea semmoisesta paikasta oli Märt Vähillä jo kauan sitten.
Hän tiesi, ettei ollut vielä saavuttanut eniten apua tarvitsevia.
Kun hänen poikansa Andrew lankesi Kanadassa huumeiden ansaan, -
näytti Jumala hänelle, ketkä olivat suurimmassa hädässä.
Jumala puhui minulle selkeästi:
"Et ole saavuttanut päämäärääsi Virossa ennen, -
kun olet tavoittanut suurimmassa pimeydessä ja hädässä olevat.
On kiinnostavaa, etten tietänyt, keitä ne ihmiset mahtoivat olla.
Tiesin paljon vankiloista ja olin tietoinen ongelmista.
Luulin myös tietäväni jotakin alkoholisteista.
Mutta nyt ymmärrän, että tiesin hyvin vähän.
En osannut olleenkaan auttaa huumeidenkäyttäjää.
Hän oli minulle tuntematon pimeydessä vaeltava ihminen.
En halunnut työntää päätäni semmoiseen "mustaan aukkoon".
En osannut auttaa heitä ja pikemminkin pelkäsin niitä.
Toivon kylän perusti v. 2000 -
Viron Kristillisen Helluntaikirkon piispa Märt Vähi poikansa kanssa -
vaarinsa maatilalle, missä ensin oli vain metsä ja joki.
Nyt on tähän rakennettu tiet, -
talot kylän asukkaille ja henkilökunnalle, toimisto, -
opistorakennus, puutavara-verstas, vapaaehtoisten paloasema, ym.
Se oli Jumalan kutsu.
Ei ainoastaan kutsu, vaan se oli Jumalan käsky, -
että minun piti auttaa niitä ihmisiä.
Se alkoi, kun kävin Kanadassa.
Esittelin Viron työtä. Kerroin, mitä hyvää Jumala oli tekemässä.
Puhuin seurakuntien perustamisesta, herätyksestä, ym.
Mutta molemmat poikani käyttivät alkoholia ja huumeita.
Minun oli hyvin vaikeaa ymmärtää sitä -
ja keskustella heidän kanssa siitä aiheesta.
Mutta halusin olla heidän kanssa ja kulkea heidän vierellään.
Siksi kutsuin heitä mukaan, kun kävin jossakin saarnamassa.
Sanoin nuoremmalle pojalleni Andrewlle, että olin pahoillani, -
että hänen pitää istua kokouksissa ja kuunnella niitä puheita.
Sanoin: "Jos haluat, voit mennä kävelemään."
Hän vastasi: "Isä, kuunnellessani sinua silmäni kostuvat kyyneliin.
Mieluummin tekisin samaa, mitä sinä teet, koska jokainen ihminen -
voi tavallani pilata elämänsä.
Se oli pyhä hetki. Ajoimme yhdessä, enkä uskaltanut sanoa mitään.
Pelkäsin pilaavani sen hetken.
Käsitin, miten hyvää työtä isäni teki Virossa.
Ja minä vain tuhlaan elämääni.
Ajattelin, että jokainen ihminen voi tuhlata elämänsä.
Siihen ei paljon viisautta tarvita.
Isäni työssä tarvitaan paljon enemmän viisautta.
Kysyin sydämessäni, onko Jumalalla suunnitelma elämääni varten.
Sanoin Jumalalle, että jos se suunnitelma on vielä voimassa, -
haluan täyttää sen.
Sinä iltana, kun ajoimme kotiin, -
rupesin autossa puhumaan isäni kanssa siitä.
Pysäytimme auton, menimme ulos ja keskustelimme siellä.
Ja annoin elämäni Jumalalle.
Sanoin Jumalalle, että olen kokeillut jo kaikkea elämässäni, -
mutta mikään ei ole tuottanut minulle iloa.
En nähnyt syytä, miksi minun pitäisi olleenkaan olla tässä maailmassa.
Annoin elämäni Jumalalle, vaikka en sinä hetkenä ymmärtänyt, -
mitä se merkitsee.
Tiesin, että tarvitsin jotakin parempaa.
On mielenkiintoista, että tunti tunnin perään, -
viikko viikon perään, kuuntelin kuukausia -
ja opin omalta pojaltani huumekäyttäjistä ja alkoholisteista -
ja miten heitä voi auttaa.
Ja näin se työ alkoi.
Etsin paikkoja ympäri Viroa, missä voisi tehdä semmoista työtä.
Oli vanhoja kolhooseja sekä sovhooseja, myös kartanoita, ym.
Mutta eräänä päivänä tulin katsomaan vaarini entistä maatilaa.
Olin hevosen selässä talon edessä. Hevonen heitti minut maahan.
Sitten se kääntyi ja iski minua kaviolla kasvoihin.
Se tapahtui päivää aikaisemmin, -
kun oli tarkoitus mennä perustamaan Toivon kylää.
Kavion isku murskasi kasvoni.
Lepäsin maassa ja tiesin, että olin kuolemaisillani.
Mutta sydämessäni oli suuri rauha ja sanoin: "Kiitos Jumalalle!
Tänään kuolen. Se on odottamatonta.
Mutta nyt menen taivaaseen." Silloin kuulin poikani huudon.
Nousin istumaan. Silmäni roikkui jossakin alhaalla.
Kallossani oli halkeama. Minulla todettiin aivoverenvuoto.
Kasvoni olivat pahasti haavoilla.
Kun ambulanssi vei minut sairaalaan, luulivat lääkärit, -
että kuolen samana päivänä.
Mutta selvisin ja se oli Jumalan ihme.
Sairaalassa maatessani, kysyin:
"Jumala, halusin tehdä jotakin hyvää ja suurta.
Miksi piti käydä näin?"
Nukahdin ja unessa joku toi luokseni pienen kirotun lapsen.
Tuoja sanoi: "Vapauta tämä lapsi."
Otin sen pienen lapsen syliini, ja rupesin rukoilemaan.
Sitä tehdessäni se pieni lapsi löi jalallaan kasvoihini -
täsmälleen hevosen tavalla.
Näin saman sinisen salaman, minkä olin nähnyt hevosen iskiessä.
Rukoilin ja lapsi vapautui.
Heräsin ja tiesin, että sen unen oli antanut Jumala.
Kysyin, mitä uni merkitsee.
Jumala vastasi: "Saatana halusi tappaa sinut."
En tavallisesti näe saatanaa joka pensaan takana.
Mutta tiesin, että se, mitä Jumala sanoi, oli totta.
Ajattelin vähän ja Jumala jatkoi: "En antanut lupaa ja estin sen."
"Miksi et estänyt sitä vähän aikaisemmin?" kysyin.
Usein haluamme, että Jumala tekisi asioita toisin.
Olin kuitenkin hyvin tyytyväinen, koska Jumalan toimi riittää.
Siihen ei pidä mitään lisätä eikä ottaa pois.
Jumala sanoi vielä: "Heikkoudessasi olet vahva.
Armoni riittää."
Pääsin sairaalasta ja palasin Toivon kylään.
Rupesimme miesten porukalla etsimään maatilan rajakiveä.
Sitä oli vaikeaa löytää. Lopulta Mikko ehdotti:"Rukoillaan!"
Rukoilimme, mutta emme löytäneet. Jatkoimme rukoilemista.
Kerran rukouksen jälkeen joku löi lapiolla kiveen.
Rajakivi oli sammaleen alla.
Mikko iloitsi ja kiitti Jumalaa: "Olemme löytäneet Kaananin maamme."
Tänään se on Kaananin maamme. Se on Jumalan ihme.
Ihme ei ole vain rakennukset ja tiet. Kaikki täällä on Jumalan ihmettä.
Jumala haluaa nyt Virossa pelastaa alkoholisteja ja huumeidenkäyttäjiä.
Toimme tänne asuntovaunun. Alussa oli vain pieni teltta.
Sitten saimme matkailuvaunun, sen jälkeen asuntovaunun.
Asuntovaunu oli meidän ruokalamme ja keittiömme.
Se oli myös luokkahuone ja makuupaikka.
Näin elivät ensimmäiset miehet.
Nyt ne miehet johtavat sitä työtä.
Vettä toimme joesta. Saunassa he kävivät kotonani.
Juomavettä toimme lähteestä. Vessa oli metsässä pensaan takana.
Sillä tavalla aloitimme tämän työn.
Sitten saimme generaattorin ja sen mukana valot.
Pikkuhiljaa rupesimme rakentamaan ensimmäistä taloa.
Porasimme kaivon. Vedimme itse kaikki sähkölinjat.
Rakensimme myös 3 kilometriä tietä. Sekin saavutus oli suuri ihme.
Siihen tarvittiin 4700 autokuormallista kivimurskaa.
Ja tänään täällä on 17 taloa.
Narkomaaneja osaavat parhaiten auttaa itse huumeista vapautuneet.
Viljam oli Toivon kylään tullessaan heroiinin käyttäjä.
Hän päätti ohjelman ja jatkoi palvelevan johtajuuden opiskelua.
Viljam yhdistää tulevaisuutensa Toivon kylään.
Hän haluaa auttaa toisia pääsemään eroon huumeista ja alkoholista.
Ohjelma Toivon kylässä kestää 10 - 12 kuukautta.
Niiden kuukausien aikana pitää tehdä kovasti työtä itsensä kanssa.
Toivon kylässä pitää 10:ssä kuukaudessa Jumalan avulla -
laskea elämälle uusi perusta.
Meillä on tiivis päiväohjelma: herätys klo 6, sitten aamupala, -
oppitunnit, myös henkilökohtainen aika Jumalan kanssa.
Oppituntien jälkeen on työaika sahalaitoksella, rakennuksilla, ym.
Iltapäivällä tehdään kotitehtävät.
Hyvin tärkeänä pidetään, että ihminen avautuisi sisäisesti, -
että jokainen mies pääsisi aivan kuin ulos pesäluolastaan.
Tavoite on, ettei hän enää nojautuisi omaan viisauteensa, -
vaan avautuisi kanssaihmisille ja vapautuisi häpeästä sekä kivusta, -
mitä hän on elämänsä aikana kerännyt.
Häpeä ja kipu ovat tehneet hänestä niin rikkinäisen, -
että hän on valmis tekemään itsemurhan.
Alkoholistin tai narkomaanin muutos tapahtuu 10 kuukauden aikana.
Oikeastaan Jumala tekee sen ihmeen.
Heti kun mies saapuu, hän rupeaa tekemään työtä muutoksen eteen.
Me emme pysty ketään muuttamaan, mutta autamme häntä siinä.
Tuloksena ei ole ainoastaan riippuvuudesta vapaa mies, -
vaan Kristuksen opetuslapsi.
Hän vie sen hyvän sanoman, joka muutti hänet, myös toisille.
He ovat hyvin kiitollisia, koska muistavat, minkälaisia he olivat -
ja mistä Jumala heidät pelasti.
Minäkin sain apua ja halusin sen jälkeen antaa sitä toisille.
Kylän asukkaat kokevat, että ovat saaneet paljon.
He ovat kiitollisia uudesta elämästä ja vapaudesta -
ja haluavat välittää sitä toisille.
Jumala ei odota siitä maksua.
Hän haluaa, että jakaisimme sitä toisillekin.
Meidän piti löytää jotain, joka auttaa ja tukee myös meitä.
Emme saa nojautua valtion apuun.
Meidän pitää tulla toimeen omin voimin joka tilanteessa.
Siksi valitsimme tavan, jonka yhtey- dessä saadaan aikaan myös tuottoa.
Päämäärämme on, -
ansaitsemillamme tuotoilla katetaan jokapäiväiset menot.
Tällä hetkellä tulomme kattavat noin 50% juoksevista kuluista.
Muita tarpeita varten olemme saaneet lahjoituksia -
seurakunnilta, yksityishenkilöiltä, eri liikkeiltä, esim. leipomoilta,-
myös kalastus- ja rakennusyrityksiltä.
He kaikki haluavat auttaa.
Yksi Toivon kylän tukijoista on suomalainen Into.
Into on tukenut myös toisia.
Hän on vienyt humanitaarista apua Venäjälle jo Neuvostoliiton aikana.
Vuodesta 1994 alkaen on hän tuonut Viron eri paikkoihin -
yhteensä yli 800 kuormallista apua.
Hän on vienyt avustusta myös Latviaan.
Tavallisesti Into tuo ruokaa ja vaatteita.
TV7 kysyi mieheltä, miksi hän tekee sitä.
Janarin valinnat veivät hänet rikollisuuteen.
Paluu normaaliin elämään osoittautui hänelle mahdottomaksi.
Mutta Jumala puuttui asiaan antaen hänelle viisautta ymmärtää, -
että ainut mahdollisuus jäädä eloon, on tulla Toivon kylään.
Kerran kotona olin huumeiden takia huonovointinen.
Tein päätöksen ja heitin kaikki huumeet vessanpönttöön.
Soitin Toivon kylään ja olen nyt päättänyt kuntoutusohjelman.
Olen tehnyt oikean valinnan.
Joskus on vaikeaa, mutta Jumala auttaa vaikeuksissa.
Jumalan kanssa kulkien löytyy aina ratkaisu.
Kun katson omaa elämääni ja tänne tulleiden miesten elämää, -
näen, että kaikkein tärkeintä on olla kiitollinen.
Olen pannut merkille, että niin kauan kun minä tai miehet täällä -
olemme kiitollisia, ovat asiat elämässä menneet hyvin.
Ennen en ollut koskaan kiitollinen.
Kun tulin tänne ja sydämessäni ymmärsin, -
miten paljon Jeesus on hyväkseni tehnyt, -
käsitin, että minun kärsimykseni ovat siihen verrattuna mitättömiä.
Olen kiitollinen, että Hän on jo tehnyt kaiken hyväkseni.
Minun pitää ottaa se vain vastaan.
Kaikki on mahdollista: jättää alkoholin käyttö, huumeet.
Jumala on kaiken tehnyt. Meidän pitää uskoa ja elää sen mukaan.
Päivä päivältä Jumala muokkaa meitä kuin savea astiaksi -
sellaiseksi, kuin Hän haluaa meidät nähdä.
Vasta silloin Hän käyttää meitä.
On mahtavaa olla Jumalan käyttämänä ja kokea siinä siunauksia.
Ei aineellisia siunauksia vaan siunattuja suhteita.
Kiitollisuus on siis kaiken avain.
Tässä kuntoutusohjelmassa osallistujat tekevät töitä.
Töitä on monenlaista.
Alussa meillä on hirsiä.
Niistä tehdään lautoja tai parruja tilauksen mukaisesti.
Toivon kylässä korostetaan, että miesten on pidettävä -
huoneet ja tilat hyvässä kunnossa.
Kurinpito on tärkeää.
Tässä on miesten nimilista. Järjestystä arvioidaan joka viikko.
Joka miehellä on omat velvollisuutensa.
Ne pitää täyttää joka aamu kunnollisesti.
Se auttaa meitä kasvamaan.
Sängyt on sijattava kunnolla, tällä tavalla.
Myös kaapit on pidettävä hyvässä järjestyksessä.
Katsotaan, noudatetaanko sääntöjä. Kyllä kelpaa.
Meidän kaltaisemme riippuvaiset tarvitsevat kuria.
Jos minulle annettaisiin vapaata aikaa 2-3 tuntia, -
tulisi jo vaarallisia ajatuksia, että voisin mennä kaupungille.
Jos löytyisi vielä kaveri, niin suunnittelisimme jo yhdessä menoa.
Siitä syystä meillä on tiukka kuri, koska muuta mahdollisuutta ei ole.
Olen käyttänyt huumeita ja tuhlannut elämääni 8-9 vuotta.
Nyt kannattaa käyttää vuosi, jotta voisin muuttua paremmaksi -
ja olla parempi isä lapsilleni, hyvä perheelleni ja sukulaisille.
Mutta jos ei halua muuttua, ei pärjää elämässä.
Meillä ei ole täällä televisiota, tietokonetta eikä radiota.
Syy on siinä, että television ja internetin kautta tulee kiusauksia.
Sieltä löytyy pornoa, alkoholi- ja tupakkamainoksia.
Se tekee huonon vaikutuksen ja kääntää huomion toisaalle.
Huomiomme pitää keskittyä itsemme muuttamiseen.
Siksi miehille ei ole sallittu tietokoneita yms.
Talomme ovat lämpimiä. Meillä on lattialämmitys.
On peseytymismahdollisuus. Tässä on suihkuhuone.
Joskus kadulta tulevilla miehillä on vaikea noudattaa hygieniaa.
Muutamille pitää puhua, että nyt sinun täytyy peseytyä.
Muuten sinä haiskahdat pahalle.
Tänne tulijat ovat yleensä kuuliaisia.
Siinä ei ole ollut suuria ongelmia.
Meillä on paljon ulkomaalaisia tukijoita Kanadasta ja Ruotsista.
Ruotsalaiset tulevat tänne isolla bussilla 2 kertaa vuodessa.
He tekevät viikon töitä. Sen aikana pystytämme jo yhden talon -
seinineen ja kattoineen.
Me rakennamme sitä ennen perustuksen valmiiksi.
Kanadasta tulee rahallista apua.
Aina kun käyn Kanadassa kerään kaikkea mahdollista Viron hyväksi.
Suurin piirtein ohjelma kattaa itse menot.
Kuitenkaan en voi sanoa, että se olisi itsenäinen.
Mutta missä tahansa tilassa olemme: tuleeko valtiolta apua tai ei, -
pystyykö yhteiskunta meitä tukemaan tai ei, aina me pärjätään.
Periaatteemme on, ettemme koskaan ota pankkilainaa.
Olemme asettaneet itsellemme semmoiset rajat.
Olkoon tilanne miten vaikea tahansa, -
saamme ainakin perunoita pöytään. Joku jossakin varmasti auttaa.
Kylässämme on jotakin harvinaista jopa maailman mittakaavan mukaan.
Meillä on palomiehistö, jossa toimivat entiset huumeriippuvaiset.
He ovat Toivon kylän työntekijöitä.
Vuosia sitten täällä tapahtui onnettomuus.
Asuntovaunussa, jossa miehet asuivat, oli tulipalo.
Meidän piti vain seurata, miten asuntovaunu paloi maan tasalle.
Lopulta saapui myös palokunta.
Meidän piti ajatella, miten voisimme suojella itseämme.
Jostakin saimme vanhan neuvosto-aikaisen paloauton.
Ruotsalaiset ystävämme tarjosivat meille paremman ratkaisun.
Heillä oli vanha Volvo-merkkinen paloauto. Sen he antoivat meille.
Jos taas syttyy tulipalo, niin pystymme sen itse sammuttamaan.
Sen lisäksi, että voimme suojella Toivon kylää, -
laski Jumala sydämelle palvella myös yhteiskuntaa -
ja suojella ympärillämme sijaitsevia kyliä.
Näin ollen perustimme vapaaehtoisen paloaseman.
Riippuvuus ei ole vain fyysinen. Se on henkinen ja psyykkinen.
Avustustyö alkaa henkisellä ja psykologisella tasolla.
Ihmisillä on tottumuksia, tapoja, oma elämäntyylinsä.
Siihen tarvitaan jokainen päivä 10 kuukauden ajan, -
että oppii elämään oikealla tavalla ja olemaan vastuussa teoistaan.
Ihmisen pitää ymmärtää, miksi hän on riippuvainen aineista.
Täytyy tietää, mitä pitäisi muuttaa ja miten pysytellä niistä erossa.
Henkisellä tasolla pitää käsitellä myös toistuvaa lankeemusta.
Ihminen voi monta kertaa luvata, ettei hän enää lankea kiusaukseen.
Kuitenkin sama päihderiippuvainen aina kompastuu taas.
Hän ei pääse riippuvuudesta omin voimin, kuten ei myöskään voi -
nostaa itseään ylös kengänpauloista.
Alkoholisti tai narkomaani luulee, että hän pystyy siihen.
Hän yrittää sinnikkäästi päästä vapaaksi.
Kun hän lankeaa niin syvälle, että ymmärtää, ettei itse selviydy, -
silloin on oikea aika auttaa, silloin ihminen avaa sydämensä.
Silloin hän ei enää syytä vaimoaan.
Joku sanoo, jos sinä eläisit vaimoni kanssa, sinäkin joisit.
Se ei ole vaimon eikä yhteiskunnan syy, se ei ole ystävien syy.
Usein ihmiset sanovat: "Jos vain pojallani olisi parempia ystäviä!"
Ihminen itse tekee päätökset sekä valinnat ja elää niiden mukaan, -
elämänpiiristään riippumatta.
Meille ei tule paljon kodittomia renttuja.
Täällä on korkeakoulusta valmistuneita, muusikkoja, -
opettajia, ammattimiehiä.
Jotkut keskeyttävät työnantajan luvalla ohjelman ajaksi työnsä.
Sen päätyttyä he palaavat töihin.
He tarvitsevat apua.
Jotkut tulevat poliisin tai sosiaaliohjaajien kehotuksesta.
Muutamat ovat löytäneet meidät internetistä.
Meille on myös lähetetty ehdollisen vankeusrangaistuksen alaisia.
On parempi lähettää ihminen meille ongelmansa kanssa kuin vankilaan.
Rangaistus ei tuo ratkaisua. Aineita ruvetaan taas käyttämään.
On tärkeä käydä käsiksi todelliseen ongelmaan.
Täällä meitä auttavat ihmiset, jotka ovat itse läpäisseet ohjelman.
Toivon kylä kasvaa vuosi vuodelta. Olen osa siitä. Saan rakentaa sitä.
Kun minua täällä ei enää ole, voin sanoa tehneeni täällä työtä.
Emme ole elämässä työtä tehneet. Jotkut pelkäävät, etteivät osaakaan.
Täällä oppii.
Kun tulin tänne, en osannut tehdä töitä.
Minulle annettiin pora. Täytyi oppia käyttämään sitä.
Oli myös tarpeen oppia pitämään huolta asioistani ja työkaluista.
Useat meistä eivät osanneet sitä. Työtä tekemällä opimme sen.
Pitää oppia elämään normaalin ihmisen tavalla, -
joka käy töissä klo 9:stä 5:een ja menee kotiin perheensä luo.
Meidän pitää olla kuuliaisia sille opetukselle, jota me täällä saamme.
Minun pitää tehdä sitä, mitä käsketään.
Jos sanotaan: "Sahaa tämä lauta," minun pitää tehdä se.
En saa itse päättää, mitä teen.
Vaikka alussa on vaikeaa, Jumalan avulla he oppivat tekemään työtä.
Jumalalle on kaikki mahdollista.
Kuuliaisuus ja nöyryys ovat kaksi avainta, joiden avulla pärjäämme.
Se on yleinen viisaus. Pomollekaan ei työpaikalla saa panna vastaan.
Tärkeä osa ohjelmassamme on oppia olemaan palveleva johtaja.
Ihmistä opetetaan johdattamaan toisia ja auttamaan.
On hyvin tärkeää korostaa, että huumeidenkäyttäjä ja alkoholisti -
ovat samanvertaisia. Molemmat haluavat vain hyötyä.
Jos onnistuu muuttamaan semmoista ihmistä niin, että hän rupeaa -
palvelemaan ja auttamaan toisia, hänestä tulee hyvä työntekijä.
Yhtä innokkaasti kuin he ottivat, he rupeavat antamaan.
Ne miehet pysyvät oikealle tiellä. Antajat ovat kiitollisia.
Antajat jäävät pysymään.
Meillä on ohjelma niille, jotka jäävät tänne palvelemaan.
Se on johtajille, jotka auttavat ja kantavat tiettyä vastuuta.
He asuvat erillään omassa talossa.
Perusohjelmassa oleviin miehiin verrattuna meillä on joitakin etuja.
Saamme käyttää internetiä, katsoa televisiota ja kuunnella radiota.
Vaikka internet ja televisio ovat johtajien ohjelmassa luvallisia, -
tietää Janar heikkoutensa ja pysyy loitolla niistä kiusauksista.
Hän uskoo, että Jumala vahvistaa häntä niin, -
että hän voi käyttää niitä laitteita viisaasti.
Johtajien ohjelman jälkeen ovat muutamat menneet raamattukouluun.
Tällä hetkellä yksi mies opiskelee Venäjällä Raamattua.
He ovat opiskelleet myös Latviassa.
Parhaillaan yksi mies on jo toista vuotta Tanskassa opiskelemassa.
Päihteistä vapautumisen lisäksi on hyvin tärkeää -
kasvattaa ihminen opetuslapseksi ja palvelijaksi.
Janar on nyt monien muiden tavalla päättänyt kuntoutusohjelman -
ja opettaa toisia avuntarvitsijoita.
Jumala pani sydämelleni olla ystävänä ohjelman miehille.
Ei pitäisi olla pomo eikä häijy opettaja, vaan ystävä.
Semmoinen asenne toimii hyvin.
Kun menen miesten taloon ja autan heitä kotitehtävien tekemisessä, -
ja yritän tukea miehiä, niin voitan heidän suosionsa.
Päämääräni on rohkaista miehiä ja tukea heitä vaikeuksissa.
Jos näen, että jollakin on huolia, menen hänen luo ja kysyn, -
miten voisin auttaa häntä.
Minun osani tässä on kehittää ja laajentaa tätä työtä.
Etsin myös aineellista apua ja tukea.
Jokapäiväistä ohjelmaa toteuttavat ne, jotka itse olivat riippuvaisia.
Raimond aloitti huumeidenkäytön jo teini-ikäisenä.
Hän myös myi huumeita toisille.
Siitä syystä hän joutui vankilaan.
Raimond väittää, että huumeista riippuvuus on 90% henkinen ongelma.
Toivon kylässä juuri sitä korostetaan.
Kaikki alkoi 13-14-vuotiaana. Silloin käytin hamppua.
Heti sen jälkeen tulivat heroiini ja ekstaasi.
Nuorena kävin kirkossa, mutta se muuttui vastenmieliseksi.
Äitini kielsi minua menemästä kirkkoon, -
peläten sen vaikuttavan huonosti psyykeeni.
Nuorena harrastin paljon tennistä sekä kori- ja lentopalloa.
Isäni tuki minua, mutta ajattelin, että saan liian vähän rahaa kotoa.
Aloin varastaa kaupoista Virossa ja Suomessa sekä myös asunnoista.
Elämäni päämääränä oli vain käyttää ja myydä huumeita.
Vuonna 2008 tapahtui elämässäni vaikeita asioita.
Kolme läheistä ystävääni kuolivat.
Yhden ystävän kuolemasta syytin itseäni, koska päivää aikaisemmin, -
kun hän hirtti itsensä, syytin häntä muutamasta asiasta.
Koin suurta syyllisyyden taakkaa.
Erosin tyttöystävästäni, jonka kanssa olin ollut 4 vuotta.
Se murskasi sydämeni. Otin ison määrän kokaiinia velaksi.
Tuttavani toivat kokaiinia Viroon.
Velan takia en päässyt kotiin, koska taloni edessä odotti auto.
Vanhempani näkivät, että minulla oli huolia. Kerroin heille kaiken.
Luulin olevani kuolemanvaarassa.
Mutta vanhempani ottivat pankkilainaa ja maksoivat velkani.
Aloin vihata ja syyttää itseäni sekä käyttää heroiinia joka päivä.
Siitä on nyt 5 vuotta. Välillä olen rajusti tuhlannut elämääni.
Jouduin vankilaan. Syyttäjät vaativat minulle 3 - 15 vuotta.
Nuorena minulle opetettiin rukoilemaan Jeesusta.
Vankilassa ollessani Raamattu oli jatkuvasti vierelläni.
Toiset vangit pitivät minua kummallisena.
Uskoin, että pääsen ulos.
Rukoilin joka ilta Jeesusta mummoni opettamilla sanoilla.
Jumala toi minut ulos vankilasta 3 kuukauden ja 3 päivän jälkeen.
Mutta pian käytin taas heroiinia.
4-5 vuoden ajan kävin töissä Suomessa ja ansaitsin hyvin.
Viime keväänä väsyin semmoisesta elämästä.
3 hyvää ystävää ottivat heroiinin yliannoksen.
Heistä kahdelle minä annoin ensimmäisen annoksen.
Taas syytin itseäni ja ajattelin, että minä voin olla seuraava.
Olin ottanut yliannoksen 20 kertaa ja toipunut lääkärien avulla.
Äiti halusi muuttaa pois luotamme. Päätin, että minun pitää muuttua.
Kun opetan tunneilla, niin miehet, jotka ovat juuri tänne tulleet, -
sanovat: "Et tiedä, mistä puhut. Se ei ole mahdollista."
Täällä ei ole mahdollista opettaa vain teoreettisella tasolla.
Kaikki työntekijät perheineen asuvat tällä alueella.
Se luo tasapainoa ja varmuutta.
Se osoittaa, että me itse elämme opetuksemme mukaisesti.
Olemme aina miesten kanssa joko sahalaitoksella tai rakennuksilla.
Samat ihmiset, jotka opettavat tunneilla, ovat miesten seurassa.
Se on hyvin tärkeää.
Tämä paikka ei ole vankila. Jos joku haluaa lähteä, hän voi mennä.
Valitettavasti useat tekevät näin. He ajattelevat, että pärjäävät.
Suuri osa alkuvaiheessa lähtijöistä, eivät tule toimeen.
Minäkin luulin, että tulen toimeen.
Mutta 10 päivän kuluttua jouduin vielä pahempaan ansaan.
Tein rikoksia. Minulla oli jo ehdollisia rangaistuksia.
Sain valita menenkö vuosiksi vankilaan vai palaanko Toivon kylään.
Päätin tulla tänne, tuli mitä tuli. Nyt elämäni on täysin muuttunut.
Olen ottanut Jeesuksen sydämeeni. Olen uudistanut yhteyden Jumalaan.
Olen löytänyt ilon elämääni. Nyt haluan tehdä hyvää toisille.
Jumalan kanssa voi kokea todellista elämää.
Se ei ole verrattavissa huumeista saatuun väärään iloon.
Ohjelman päätyttyä emme lähetä ihmisiä noin vaan menemään.
He esittävät 9 perustetta, -
miksi he ovat valmiita palaamaan yhteiskuntaan.
Autamme heitä löytämään työpaikan.
Johdatamme heitä, jotta he löytäisivät koti-seurakunnan.
Täältä lähdettyä, ihminen ei saisi jäädä yksin.
Silloin on suuri vaara langeta taas kiusauksiin.
Kuntoutusohjelman päättäneistä noin 68% ovat pysyneet raittiina.
Ohjelman jälkeen haluan mennä raamattukouluun.
Jeesuksen kanssa on parempi elää kuin tehdä pahaa huumeita käyttäen.
Suosittelen tätä paikkaa kaikille, joilla on samoja ongelmia.
Täällä opitaan syviä totuuksia.
Ensimmäinen kuukausi on vaikein. 50% aloittajista lankeavat -
ensimmäisen kuukauden aikana, koska luulevat pärjäävänsä.
He ovat jo saaneet nukkua, levänneet, alkaneet tehdä töitä.
He tuntevat olonsa hyväksi ja luulevat, etteivät tarvitse enempää.
Yritämme puhua ihmiselle, mutta eivät he usko meitä.
Silloin he tavallisesti jo samana iltana käyttävät taas päihteitä.
Olin ollut täällä puoli vuotta ja tunsin, että pitää lähteä.
Välit entisen puolisoni kanssa olivat parantuneet.
Minulla on 2 pientä lasta. Haluan olla hyvä isä. Tulen toimeen.
Opettajani ja toiset täällä varoittivat, että tekisin virheen.
Olin varma, että teen oikein.
He kertoivat, miten ihmiset olivat joutuneet pahempaan tilanteeseen.
Menin kuitenkin pois. 8 kuukauden kuluttua olinkin pahassa pulassa.
Välit kiristyivät kaikkien kanssa, myös entisen puolisoni kanssa -
jo parissa kuukaudessa.
En tiedä, mistä löysin taas "ystäviä", mutta elämääni tuli -
vielä enemmän huumeita.
Täkäläiset säännöt olivat vastenmielisiä eivätkä vastanneet -
odotuksia, joita olin vankilassa ollessani kuvitellut.
Ensimmäisellä kerralla olin täällä 2 viikkoa ja lähdin sitten pois.
Syy oli siinä, että minun käskettiin siivota.
Täältä lähdettyäni rupesin heti käyttämään huumeita.
Kaikki meni alaspäin. Puolen vuoden kuluttua olin vankilassa.
Siellä ymmärsin, että ainoa vaihtoehto on mennä takaisin.
Riemullisin aika Toivon kylässä on se, kun mies saapuu.
Alussa hän on kiitollinen. Hän on umpikujassa, voi olla humalassakin.
Emme ota heitä sisään, ennen kuin päihteen vaikutus on ohi.
Se on varma päätöksemme.
Joskus vanhemmat tuovat pojan tänne. Mies itse ei halua jäädä.
Mutta hänen täytyy tulla tänne omasta vapaasta tahdostaan.
Hänen pitää itse soittaa meille. Sen jälkeen on puhelinhaastattelu.
Se näyttää, haluaako mies muuttua.
Toivon kylä ei ole turvapaikka eikä lepokoti.
Se on paikka, missä ihminen voi muuttaa elämänsä -
Jumalan ja toisten ihmisten avulla.
Sitten on noin tunnin pituinen haastattelu paikan päällä.
Se näyttää, haluaako ihminen apua.
Ymmärsin, että tämä on hyvä paikka. Koin helpotusta.
Ei ollut konflikteja, joita oli ollut ensimmäisen kerran aikana.
Olin onnellinen, koska koin, että toimin oikein.
Toinen miellyttävä hetki on se, kun mies päättää kuntoutusohjelman.
Silloin on juhlatilaisuus. Tänne tulevat miesten perheet.
Se tapahtuu sunnuntain jumalanpalveluksen aikana.
Rakas äiti tai vaimo, joka on paljon itkenyt lapsensa takia -
tai vaimo puolisonsa takia, itkee nyt ilon kyyneleitä.
Se on minun palkanmaksupäiväni.
Olen nähnyt myös äidin seisovan poikansa ruumisarkun edessä.
Äiti itkee, kun tulemme hautausmaan kappeliin.
Äiti suree poikansa. Arkussa on vain kuollut ruumis.
Hän oli 23-vuotias, tai 25 tai 27 vuotta vanha.
Hän oli ollut ohjelmassamme.
Hänellä olivat kaikki mahdollisuudet, -
mutta hän ei käyttänyt niitä.
Voi olla, että olemme varoittaneet ihmistä.
Muistan tavanneeni Ivanin muutamaa päivää ennen hänen kuolemaansa.
Kutsuin häntä takaisin. Sanoin: "Rakastamme sinua ja autamme."
Hän sanoi: "On liian vaikeaa."
He ovat langenneet. He ovat tehneet väärän päätöksen.
Lauantaina kutsuin häntä takaisin. Tiistaina hän kuoli yliannokseen.
Jostain syystä kuolevat aina ne lahjakkaimmat ja kyvykkäimmät.
Voimme jo nähdä, että heistä on tulossa jotakin hyvää.
On surullisinta, että miehellä on kaikki olemassa, -
mitä hän tarvitsee: apu, ystävät, tieto, Jumala.
Kuitenkin hän kääntyy takaisin.
Hän on jo pettänyt itseään, kun ajattelee, että hän pärjää.
Hän lähtee pois ja on ihme, jos hän selviytyy hengissä.
Hän aivan kuin astelee kuolemaan. Se vaikuttaa meihin kaikkiin.
Me olemme kadottaneet ihmisen.
Kysymme, olisimmeko jotenkin saaneet pitää hänet täällä.
Odotamme, että hän tulisi takaisin, mutta voi tulla surullinen tieto, -
että hän on kuollut yliannokseen tai hänet on löydetty kadulta.
Se on vaikein hetki.
Jokainen yleensä tietää tai tuntee jonkun päihderiippuvaisen.
Miten voi auttaa heitä? Se ei ole helppo kysymys.
En halua ilmaista toivottomuutta, -
mutta et pysty häntä omin voimin auttamaan.
Mitä enemmän autat häntä, sitä enemmän hän käyttää sinua hyväksi.
Narkomaanit ja alkoholistit osaavat hyvin manipuloida.
He ovat viisaita ja tietävät hyvin, miten saada tahtonsa perille.
He osaavat niin kauniisti puhua, -
että uskovat jo itse omia tarinoita ja saavat toiset uskomaan.
Äiti, puoliso tai toiset kärsivät enemmän vahinkoa kuin hän itse.
Läheiset kokevat syyllisyyttä, että eivät ole toimineet paremmin.
Mies itse syyttää, että häntä olisi voitu enemmän auttaa.
"Miten voit heittää minut kadulle?" kysyy hän.
Äiti parka yrittää eläkkeellä auttaa 50-vuotiasta poikaansa.
Niitä ihmisiä pitää auttaa.
Paras tapa on sanoa, että rakastan sinua niin paljon, -
etten pysty omin voimin sinua enää auttamaan.
En enää yritä, mutta tässä on Toivon kylän numero. He auttavat.
En mainosta nyt Toivon kylää. Se saattaa olla joku muu keskus.
Ihmiselle voi sanoa, ettei hänen pidä jäädä kodittomaksi -
eikä tulla toivottomaksi.
Voi sanoa: "Soita Toivon kylään. He auttavat. Minä en enää pysty."
Se on paras tapa. Poika ei joudu enää kadulle.
Hänellä on nukkumapaikka täällä.
Täältä saa myös ruoan.
Täällä osataan auttaa päihderiippuvaisia.
Jos hän haluaisi todellista apua, silloin hän tulisi tänne.
Korostan vielä, että ette pysty auttamaan, jos hän itse ei halua.
Kun tulin tänne, tein täällä töitä jonkin aikaa.
Fyysisesti se on aika raskasta.
Kun on käyttänyt päihteitä, suostuu täällä alussa kaikkeen.
Täällä sanotaan, että pitää noudattaa sääntöjä.
Suostuin siihen, koska ei ollut paikkaa minne mennä.
Ajattelin, että nukun tarpeeksi ja menen sitten töihin.
Viikon suostuin kaikkeen.
Sitten rupesin jo marisemaan, miksi pitää nousta aamulla klo 6.
Miksi minun pitää siivota vessaa?
Toivon kylässä annetaan jokaiselle tehtävät.
Joku pesee vessaa, toinen lattiaa, kolmas ikkunoita.
Meillä ovat oppitunnit ja nyt pitää vielä tehdä työtäkin! Ei käy!
Sielussani nousi protesti.
Miksi minun pitää ylipäänsä tehdä ilmaiseksi työtä -
kehnon ruoan edestä. En tahdo!
Alussa en ymmärtänyt, koska en halunnut nähdä totuutta.
Silloin ajattelin, että jos asuisin omassa asunnossani, -
kyllä sitten vessani siivoaisin.
Myös keittiön siivoaisin. Tiskasin astiat myös silloin, -
kun olin kovassa huumeriippuvuudessa.
Taas tuli kiusallisia ajatuksia:
"Mitä varten rakennan toisille niin komeita taloja?
Olenko orja?"
Alussa en käsittänyt, mitä täällä tapahtuu.
Useat ovat jättäneet kesken. He ovat sylkeneet koko asialle.
"En rupea tekemään töitä ruoan eteen. Lähden pois. Kyllä selviydyn."
Toivon kylässä tarjotaan paljon hyvää. Se pitää ottaa vastaan.
Ja oikeastaan ei ole paikkaa mihin mennä.
Toivon kylän ohjelma perustuu Raamattuun.
Miehiä ohjataan näkemään riippuvuutensa syyt ja seuraukset.
Rohkaistaan rakentamaan entiselleen katkenneita välejä.
On myös mahdollista auttaa niitä ihmisiä ohjelman jälkeen.
Se on paras aika rohkaista heitä ottamaan vastuuta, olla ystävänä, -
ottaa heitä mukaan, kutsua kotiin vierailulle ja olla heille tukena.
Ohjelman jälkeen on hyvää auttaa heitä.
Ne, jotka haluavat auttaa meidän ihmisiä, voivat tulla tänne.
Voitte tulla ja auttaa, tehdä vapaaehtoisesti töitä.
Voitte tulla esim. sahalaitokselle lauantaina työtä tekemään.
On tärkeä olla niiden miesten kanssa, kysyä heiltä, miten menee.
Useilla heistä ei ole perhettä, joka tulisi tänne kylään.
Ole ystävänä jollekin miehelle. Tee työtä hänen kanssaan.
Ole kiinnostunut hänen elämästään.
Ole tukena, jos hän on ohjelman loppusuoralla, -
varsinkin jos hänellä ei ole omaa perhettä.
Sano olevasi hänen vierellä, kun hän lähtee täältä. Se on parasta.
Mutta päihderiippuvaisen auttaminen on hyvin vaikeaa.
Minäkin painiskelen sen kanssa. Minulla on suuri sydän.
Haluan auttaa, mutta sitä pitää tehdä hyvin viisaasti.
Muuten voi käydä niin, että auttaa toista pysymään riippuvuudessa.
Joskus pitää sanoa: "En voi sinua enää auttaa."
Täällä käyvät eri seurakunnat. Naiset ja miehet tulevat yhdessä.
He tekevät päivän töitä täällä. Se on suurenmoista.
He tulevat aamulla, ovat iltaan asti. Jotkut tulevat viikonlopuksi.
Ihmiset ovat tervetulleita jumalanpalveluksiin.
Joka sunnuntai klo. 11 on kokous, mihin kaikki voivat osallistua.
Usein miehet itse toimittavat palveluksen. Minä harvoin saarnaan.
On hyvin hauskaa kuulla, kun miehet todistavat.
Ne miehet laulavat, soittavat ja saarnaavat, -
jotka 10 kuukautta sitten elivät ehkä kadulla -
ja ruiskuttivat itsensä huumeitta.
Mutta tänään on kaikki toisin.
Aina kokouksen jälkeen syödään lounasta perheiden kanssa.
Se on tosi mukavaa.
Voit tulla tänne. Voit käydä läpi työntekijöitten ohjelman.
Voit oppia tätä työtä. Se vie ehkä vuoden tai pari.
Se ei ole vain teoreettista tietoa. Tarvitaan kokemuksia paikan päällä.
Pitää nähdä, miten mies kehittyy ja elää ongelmansa kanssa.
Se on hyvin tärkeää. Minä itse opin joka päivä uutta.
Suuri, pimeä, kauhea helvetti on todella olemassa.
Vain Jumalan avulla voimme auttaa ihmisiä sinne joutumasta.
Jos kysytään, missä on Toivon kylä, vastaan, -
että se on viimeinen pysäkki ennen helvettiä.
Täällä on vielä toivoa.
Täältä voi vielä saada apua.
Niin kauan kuin ihminen elää ja hengittää, on vielä toivoa.
Se on hyvä uutinen.
Tätä ohjelmaa toimittaessani muistin ihmiset, jotka päivittäin kadulla -
taistelevat olemassaolostaan ja syövät roskalaatikoista.
Usein kuulemme uutisista, miten taas joku ihminen on kadulla -
joko paleltunut kuoliaaksi tai tehnyt itsemurhan.
Miksiköhän ihmiset eivät tule saamaan apua?
Miksi he suostuvat katuelämään?
Onko syynä se, etteivät ihmiset halua muuttua -
ja olla vastuussa omasta ja toisten elämästä?
Helpompi on syyttää toisia, kuin olla vastuussa valinnoistaan.
Kysyimme Märt Vähiltä, mitkä ovat syyt hänen mielestään.
Syitä on useita. Minusta pääsyy on siinä, -
että ihminen ei halua muuttua.
Miten ikävää! Mutta hän ei ole valmis luopumaan.
Ei niin paljon vodkapullosta eikä myöskään huumeista -
kuin omasta tahdostaan.
Pääongelma on siinä, että ihminen tekee, -
mitä ja milloin haluaa, piittaamatta kenestäkään toisesta.
Hän tietää, että kun hän tulee Toivon kylään, -
hän ei saa enää tehdä oman tahtonsa mukaan. Tämä tahto täytyy murtaa.
Kuntoutusohjelmassa ei saa katsoa TV:tä, lukea lehtiä, -
käyttää kännykkää, -
jotta voisimme ohjata heidät ajattelemaan, miksi he ovat täällä.
Ihminen, joka ei halua tulla tänne, pelkää sitä.
Hänen pitää luopua itsekkyydestään.
Se ei ole vain riippuvaisten ongelma.
Sen kimpussa painii joka ihminen.
Me, kunnon ihmiset, emme paljon eroa päihderiippuvaisista.
Riippuvaista erottaa toisista vain se, että hän on alkanut käyttää -
alkoholia ja huumeita, jotta voisi luoda itselleen -
mielikuvituksen maailman, missä hän voisi elää tunnottomasti.
Kun hän halua päästä taas normaaliin elämään, -
on hänellä jo lisäongelmia. Hän on menettänyt työpaikan ja ystävät.
Me kaikki käyttäydymme näin. Kuvittelemme olevamme TV tähtiä -
tai paneudumme työhön, ettei tarvitsisi ajatella ongelmia.
Se on myös yksi syy, miksi ihminen ei halua tulla tänne.
Toinen ihminen sanoo vaan, että tykkää tehdä sitä, mitä tekee.
On kiinnostavaa, että me luulemme, että hän haluaa vapautua, -
mutta hän itsekin tunnustaa, että tykkää semmoisesta elämästä.
Hänen ei pidä vastata itsestään. Hän voi syyttää valtiota, ystäviä -
ja kaikkia toisia. Hän voi pitkään kertoa, mikä maailmassa on väärin.
Mutta hän ei näe omia virheitä.
Joku toinen tulee tänne, istuu kannon päälle ja sanoo:
"Tässä olen. Tee minut paremmaksi."
Jotkut pyytävät elimistönsä ja verensä puhdistusta lääkkeillä.
Muuta he eivät halua.
Mutta he eivät ole valmiita kantamaan vastuuta itsestään.
Se on hyvin suuri ongelma.
Jos ihminen vain ymmärtäisi sen, että elämä on paljon arvokkaampi.
Ei kannata tuhlata sitä.
Elämällä on paljon tarjottavana.
Ihminen voi olla pudonnut pohjaan saakka ja kyllästynyt kaikkeen.
Hän ei enää halua elää entiseen tapaan ja etsii apua.
Ja se apu on saatavilla.
Meillä on ihmisille tarjottavana apua, mutta se pitää antaa -
tiettyjen sääntöjen mukaan.
Apua ei saa antaa hetkessä kadulla. Se ei tule yhdellä rukouksella.
Voin rukoilla ihmisen puolesta ja Jumala pelastaa hänet.
Jumala on armollinen eikä tarvitse kuukausia, pelastaakseen ihmisen.
Mutta hänen pitää oppia elämään. Sitä varten tuomme heidät tänne.
Heidän pitää aktiivisesti toimia sen päämäärän eteen, -
että he tulisivat taas toimeen omillaan.
Sitä varten tarvitaan aikaa, uskoa, meidän apuamme, rahaa, -
sen ihmisen työtä ja meidän kaikkien työtä.
Olemme valmiita tekemään sitä työtä, samoin yhteiskuntamme.
Kysymys on siinä, onko se ihminen valmis lupaamaan ja tekemään.
Uskon kaikkien olevan iloisia, kun niin tapahtuu ja asia alkaa toimia.
Voi olla, että ihmiset itse pelkäävät, etteivät selviydy, -
mutta Jumala on aina auttamassa.
Emme vaadi jokaista tulijaa uskomaan Jumalaan, -
mutta hänen pitää suhtautua avoimesti Jumalan olemassaoloon -
ja siihen, että Jumala voi auttaa.
Hän voi puhua korkeammasta voimasta. Todella se on Jumala.
Täällä ihmiset ovat kokeneet sen ihmeen, -
miten Kristus tulee ihmisen sydämeen.
Se voi olla odottamatonta. He eivät ole uskoneet siihen.
He eivät ole lukeneet Raamattua, eivätkä ole koskaan rukoilleet.
Yhtäkkiä heille selviää, että Jumala on todellinen.
Pian he kertovat iloiten, että vastaanottivat Jumalan.
Se on jo iso askel eteenpäin, hyvin tärkeä askel.
Kristityksi tuleminen ei ole kuntoutusohjelman päämäärä.
Mutta Toivon kylässä on koettu, että ei-kristityt lankeavat pian -
takaisin entiseen tilanteeseen.
Jumalan apu raittiuden lisäksi on kyky olla yhteydessä Häneen.
Jumala antaa voiman elää sovussa itsensä ja toisten ihmisten kanssa.
Suomennos: Urve Heiter