Veli-Ville kolm maailma.
Tere jälle, sõbrake.
Täna loeme Veli-Ville reisile minekust.
Kui üllatusi hakkab tulema, tuleb riburadapidi mitu tükki korraga.
Sünnipäev, päris oma kutsa ja siis teatas ema:
"Lapsed, järgmine nädal läheme vibuküttide maale."
"Liivamaailma teisele poole", hüüdis Ville.
"Ära karju", ütles Elli Alli, kuigi temagi tahtis rõõmust kisada.
"Vibu maale", ütles Kari-Kalle.
Ainuke nukker asi oli, et Tessu pidi jääma härra Vassermani juurde.
Algul mindi väikse rongiga. Seegi oli veel lapseealine.
"Tsuhh-tsuhh-tsuhh," puhkis rong üle liivamägede.
Algul oli vaid liiva, siis kuivanud heina, veidi põõsaid ja künkaid.
Lõpuks puidki. Reisi algul rong peatus keset liivavälja.
Inimesed läksid välja vaatama, mis juhtus.
Konduktor selgitas:"Mu müts kukkus aknast välja."
Enne kui vedurijuht sai rongi pidama, oli juba paar kilomeetrit möödas.
Toomas läks mütsi ära tooma.
Tõepoolest, must poiss jooksis piki raudteed, muutudes üha väiksemaks.
Siis, leides mütsi, jooksis ta tagasi, muutudes üha suuremaks.
Kui ta oli enda suurune, andis ta mütsi konduktorile.
Rong aga hakkas jälle "tsuhh-tsuhh!" Tsumebia poole edasi liikuma.
Kohale jõuti öösel.
Hommikul jätkati autosõitu vibuküttide maa poole.
Ema lastega pandi juhikabiini, Kari-Kalle uinus ema süles.
Ville ja Elli aga imetlesid liivamaailma imelist loodust.
"Ema vaata, hobustel on ujukad."
"Need on sebrad", seletas ema.
"Nad jäävad auto alla", oli Elli hirmul.
Sebrakari jooksis auto ees, kuigi juht tuututas kogu hingest.
Lõpuks nad keerasid teelt ära.
"Kaelkirjakud", osutas Ville kahele pikakaelalisele loomale kiljatades.
Nad sõid puu latvadest lehti. "Pühvlid", hüüdis Elli.
Pühvlite kari oli kaugemal. Ville meelest olid neil toredad sarved.
Samas ta nägi jälle midagi uut. "Hüppajad", hüüdis ta.
"Antiloopid", ütles ema. Graatsilised loomad hüppasid uskumatult kaugele.
Nende jalad puudutasid vaevalt maad.
"Kolmikhüppajad või sadahüppajad", ütles Ville.
Juht müksas ema ja osutas teisele poole teed.
Kaks lõvi, üks seisis ja teine lamas suure rohu sees.
Mustanahalised poisid koorma otsas jäid vait.
Lõvidega ei olnud nalja. Äkki nad hüppavad koorma otsa?
Õnneks siiski ei hüpanud, vaatasid kollaste silmadega autot.
Teinegi tõusis üles ja läks oma teed.
"Inglid käskisid neil ära minna", ütles Elli.
"Jeesus käskis inglitel käskida", arvas Ville.
Jälle müksas juht ema. Suure puu all rippus ja kiikus midagi halli.
"Elevant", kiljatas Ville. See hall, mis rippus ja kiikus, oli lont.
"Elevant tõstis kõrva üles, tal on suuremad lontkõrvad kui sinul."
Ville ei kuulnud Elli ütlemist, sest juht ütles, et elevant võib olla
lõvistki ohtlikum, kui ta vihastab.
Õnneks see elevant ei vihastanud.
Pikk päev vajus juba õhtusse.
Siis kostus koorma otsast mustade poiste rõõmuhõise.
Meie riik paistab. Kauguses paistsid palmid.
Palmideni jõuti tulede süütamise ajaks. Oldigi vibuküttide maal.
Auto peatus Olukonda saatkonna õues, sinna tuli inimesi nagu sipelgaid.
Siis nad läksid Oniibasse, kus oli palju maju.
Piiskopi maja, trükikoda, inimeste kodumaju ja muid maju.
"Varem me elasime siin", ütles ema.
See Oniba on vana saatkond, see on tehtud juba 1872. aastal.
"Mäletan", ütles Elli.
"Siingi on taeva- ja liivamaailm", ütles Ville.
Ta ei mäletanud vanu aegu, seepärast ta tegigi muud juttu.
Kaugemal oli veel palju maju. Seal oli Onand Jokueni misjonihaigla.
Oniba inimesed tulid tervitama, piiskop Auala tuli prouaga.
Piiskopi vana ema Loidegi tuli.
Tuli vana Selma. Tuli suuri ja väiksemaid, musti ja valgeid.
Rohkem tuli siiski musti inimesi.
Kõikide näod olid rõõmsad.
Vana Selma võttis Kari-Kalle sülle, ta oli varem neid lapsi hoidnud.
Ville arvates oli ta ka kuidagi väga tuttav.
Külalisi vooris terve päev.
Hammula tõi kingiks korvitäie mune.
Petula tõi kana, seda hoidis ta jalgadest rippumas.
Malibi korvis oli ube ja naabrimees vedas hoopis sikku järel.
Ta kiskus seda nöörist ja andis siku emale kingiks.
Kõik tervitasid rõõmsasti ja küsisid olemisi, ärkamisi ja tulemisi.
"Ema, jääme siia", ütles Ville. "Siin on mõnus, kuigi ei ole merd."
"Seda sooviksin minagi", ütles ema.
Keegi teatas, et pidusöök ootab Selma majas.
Nad läksid sinna.
Maja oli aias, kus oli õlgkatusega ehitisi.
Esiteks pesti käed, siis istuti liivale sööma.
Suur hunnik putru oli palmilehest vaagnal.
Kanapraad oli savipajas selle kõrval.
"Nüüd võite kenasti sõrmedega süüa", ütles ema.
"Kus laud on", küsis Ville "ja noad ja kahvlid?"
"Ei ole, on vaid sõrmed, aga õnnistus toidule on samasugune", ütles Elli.
See loeti üheskoos nii, nagu koduski.
"Ema, sööme alati nii", tegi Ville ettepaneku ja lakkus sõrmi.
"Siis ei pea ka nõusid pesema." Söögi järel oli õues pühalik õhtupalvus.
Õhtu pimenes ja tähed süttisid.
Elli ja Ville istusid teistega koos kuulamas piiskopi kõnet.
Kari-Kalle magas külaliste toas.
Ville sosistas ja surus end vastu ema:"Vaata, taevas on päris ligidal.
Kas sa näed seda?" -"Näen." "Jääme siia", ütles Ville.
"Me ei saa jääda. Varsti sõidame Soome vanaema juurde."
No oli see vast uudis!
Õhtupalve järel ei saanud aga midagi rohkem küsida.
Ville sosistas emale kõrva:"Kui suureks kasvan, tulen siia tagasi."
Vastuseks ema kallistas teda.
Selline oli seekordne lugu.
Järgmine kord jätkame. Tšauki.
Tõlge: Einike Pähn