Veli-Ville kolm maailma.
Tere väike vaataja.
Täna, teisipäeval Veli-Ville tahab kaamelit.
"Ema," hüüdis Ville, "ma tahan reisida sinna liivamaailma taha."
Sinna vibuküttide maale.
"Ehk kunagi lähemegi," ütles ema.
Rongi- ja autoga see reis läheb libedasti.
"Aga mina tahan minna laevaga," ütles Veli Ville.
"Vibuküttide maale laevaga ei saa," ütles Elli-Alli.
"Saab küll," ütles Ville. -"Ei saa." -"Saab."
Saab kaameliga. Ise sa ütlesid, et kaamel on kõrbelaev.
Ma tahan kaamelit. Tahan reisida kaameliga.
Reis on päris pikk ja siin ei ole ka kaameleid.
"Ostame sealt kus neid on," tegi Veli Ville ettepaneku.
Võtan kohaliku poisi giidiks ja te ei pea siis kartma, et eksiteel.
Te tulete rongi ja autoga järgi ja ma tulen teile jaama vastu.
"Aga kust saate toitu ja vett reisi ajal," küsis Elli Alli.
Muidugi poest.
Liivamaailmas ei ole poode, on vaid liiva.
"No nii jah," ohkas Ville. Siis ei ole muud, kui võtta toitu kaasa.
Võtan püssi kaasa ja lasen gaselle.
"Sest ei tule midagi välja," ütles Elli Alli.
Liivamaailm tapab sind, selle teise poisi ja kaameli ka.
"Ei tapa ühti. Me sõidame kiiresti ja puhkame oaasis."
Kas sa ei mäleta siis oaase?
Liivamaailma keskel palmid kasvavad majast kõrgemaks.
Rohi rohetab ja seal kasvab punaseid siniseid ja igat värvi lilli.
Palmide otsas on datleid. Kohaliku poisiga ronime palmi otsa.
Sööme datleid ja ajame ahvid minema.
Siis me ujume, peseme ennast ja joome nii palju kui jõuame.
Siis sõidame teise oaasi, kus on vett ujumiseks ja datleid, on ju tore!
"On," ütles ema, lugedes Kari-Kalle kampsuni silmuseid, mida ta kudus.
Kui ta sai silmused loetud, ütles ta: "Vibuküttide maal on evangelist
Abraham, kes tihti rääkis sellest, et taevas on palju vett.
Palju puhast vett.
"Miks sa aina veest räägid," küsiti talt kord.
Siis Abraham rääkis:"Kord nooruses olin tööasjade pärast
kõrbest koju tagasi tulemas ja vesi sai otsa.
Tulime ja tulime, oli hirmus janu ja jõud lõppes otsa.
Kaks meest ei jõudnud enam edasi minna, nad jäid liivale istuma.
Vibuküttide palmid olid juba taevaserval näha.
Mina jätkasin teise mehega teed.
Päike loojus. Me ei püsinud enam püsti, aga roomasime edasi.
Kauguses nägime valgust.
"Miks nad appi ei hüüdnud," küsis Elli-Alli?
Neil ei olnud häält, kurk oli kuiv ja keel paistes.
Nad roomasid kohale ja vajusid nõrkenult karjaste lõkke äärde.
"Karjased mõistsid," ütles Abraham, "et olime nõrkemas janusse."
Nad andsid oma vähese vee, mis oli.
Üks jooksis kaevukoopasse vett kaevama.
Kaaslane pidi kaevu hüppama, teda hoiti kõvasti kinni.
Meile toodi vett juurde, me jõime ja nad kallasid vett meie peale.
Me jõime ja jõime ja proovisime sosistada ja rääkida.
Et kaks kaaslast on nõrkenult kõrbes.
Karjased olid head karjased. Nad läksid kohe meie kaaslasi otsima.
Viisid neile vett. Tõid me kaaslased laagrisse ja päästsid ka nemad.
Ma tean, mis on janu, rõõmustun sellest, kui Jeesus ütleb:
"Kui kellelgi on janu, tulgu minu juurde ja joogu!"
Ja rõõmustun, et taevas on palju puhast vett.
Seal on eluvee allikas.
Siin lõppes evangelist Abrahami jutt.
Siin ka ema lõpetas. Veli-Ville surus end ema vastu,
sosistades ta kõrva:"Ma reisin sinuga rongiga vibuküttide maale."
Selline oli tänane lugu.
Näeme jälle. Tšauki.
Tõlge: Einike Pähn