Veli-Ville kolm maailma.
Tere lapsed!
Täna Veli-Ville keerab ennast veemaailma poole.
Kuulame seda.
Reedel läks Veli-Ville randa, krabisid otsima.
Ta keeras ennast veemaailma vaatama.
Veemaailma nimi oli Atlandi ookean.
Sinist värvi kuni taevani.
Aga seal kus, Atlandi ookean ja liivamaailm ehk Namiibia kohtuvad,
seal on pikk, valge serv. Veli-Ville istus, vaatas ja mõtles.
Veemaailm on kalade kodu ja kalade tee.
Veemaailm on ka laevade tee.
Aga monimirrise, ei mirimonnise tee on liivamaailmas.
Mirimonnis ei oska sõita veemaailmas.
Aga kui ta peaks sõitma, siis ta upuks, mulks-mulks-mulks.
Kalade tee läheb veemaailma seest.
Aga laevade tee selle peal.
Allveelaevad sõidavad seal sees nagu kalad.
Lendkalad ujuvad vee peal viuhti.
Pikad pitsid, pikad pitsid, laulis Veli Ville.
Ta vaatas, kuidas lained viskasid neid liivale.
Aga rannas nad alati kadusid.
Atland ohkas, taganes ja kudus ikka uusi ja uusi pitse Namiibiale.
Aga nad kõik kadusid rannaliival.
Veemaailmal oli kiire, ta tegi kogu aeg uusi pitse ja selleks ta ohkas.
Nii nagu ema, kui tal oli kiire.
Elli-Alli tuli randa. Veli-Ville ütles:"Kui oleksin kala,
sukelduksin 1000 m sügavusele."
"Seal on pime ja suur kala võib sind kogemata alla neelata." ütles õde.
"Nii nagu Nooja.." -"Ei, Joona!" parandas Elli-Alli.
"Ega Noojal halvasti läinud." -"Aga sinul võib minna nihusti."
"Ei lähe, Jumal hoiab ka mind, ema ütles."
Veemaailm kuulas laste juttu ja ohkas.
Paremini kuuleb kui seda õige ligidalt teen.
Tal oli kaelas pitskrae ja pikad pitsid ja ta tuli randa.
"Vaata, ta tuleb päris meie juurde!" hüüdis Ville.
"Vaata, vaata kui suur laine tuleb!"
"Ei, see meieni ulatu." ütles Elli-Alli.
Vaatas siis, kuidas laine jälle tagasi tõmbus.
Veli-Ville ohkas kergendatult ja nõustus.
"Ei ulatugi," ütles ta. "Jumal pani ka Atlandile piirid.
Nii öeldakse Piiblis. Ja sellepärast ma istun siin rannapervel."
"Sind ta oleks kaasa viinud." -"Sa oled tüütu, ütles Elli-Alli."
Veli-Ville ei solvunud.
Ta ei jõudnudki, sest siis oleks pidanud mõtlema.
"Kui laine on Jumala piiridele sõnakuulmatu, mis siis juhtub?"
"Inimesed on vaid sõnakuulmatud," ütles õde.
"Aga kui ikkagi?" -"Küll siis Jumal ise Atlandi eest hoolitseb." ütles Elli.
Ville ohkas kergendatult teisegi korra ja läks emalt võileiba küsima.
Veli-Ville istus rannal ja vaatas veemaailma.
Varbad mängisid liivas peitust, käed pudistasid liiva sõrmede vahelt.
Veemaailm puhkas ohkamistest ja päike sätendas ta pinnal.
Kajakad lendlesid ja kisasid.
Kaugel sõitis uhke, valge laev.
"Uu-uu!" hüüdis Veli-Ville ja lehvitas käsi, aga laev ei teinud väljagi.
Laev sõitis vaid edasi oma teed.
Sinna, kus Atland ja taevas kokku said.
Elli-Alli tuli randa ja istus venna juurde.
"Kas laev läheb taevamaailma?" küsis Veli-Ville.
"See läheb Kaplinna." ütles õde ja mattis varba liiva.
"Kuidas ta oskab, kui teed ei ole?" "Kapten vaatab kaarti." selgitas Elli.
Ville ei saanud sellest aru ja küsis seda õhtul veel emalt.
"Ema, kuidas laev oskab minna Kaplinna?"
"Kaptenil on merekaart, kompass, ja igasugused tööriistad." ütles ema.
"Sadama lähenedes tuleb loots laeva.
Rannal on majakas ja palju väikseid tulukesi.
Nad näitavad ka öösel teed."
"Siis pole tal häda midagi," arutles Veli-Ville.
Siis läks ta proovima, kas vannis püsis king vee peal.
"Tuut-tuut, sadam on seal, mine sinna!" ütles Ville ja lükkas kinga
nii kõvasti, et see täitus veega ja uppus.
"Laevahukk, laevahukk!" hüüdis ta nii kõvasti, et õde tuli vaatama.
"Öäkk, sa solkisid vannivee ära!" ütles ta.
Aga Veli-Ville mõtles vaid laeva peale.
"Sellel laeval ei olnud katpenit ega konpanssi." ütles ta.
"Kaptenit ega kompassi!" parandas Elli-Alli.
"Kui ma katpeniks saan, viin kõik laevad sadamasse!" keksis Ville.
"Kapteni." parandas Elli-Alli.
Ah, kuidas see käib närvidele, kui alati parandatakse.
"Nüüd olen mina laev!" hüüdis Ville ja kargas kinga juurde vanni.
"Ja nüüd ma olen torm. Ja nüüd olen veemaailm Atlandi ookean."
Ta pritsis vett ja hüüdis, nii et Elli alli põgenes ja ema tuli.
Ta pesi Veli-Villet, kes oli kapten, laev, torm ja meri.
Kui Elli ja Ville olid voodis, ütles ema, et meil kõigil on oma laevuke.
Meie elu, ja Jeesus tahab olla selle kapten.
Ta oskab juhtida ohtudest ja tormidest mööda, otseteed sadamasse.
"See on piiblist!" ütles Veli-Ville ja hüppas voodis püsti.
"Jeesus ütles tuulele, ole vait ja tuul vaibus otsemaid."
"Nii oli" ütles ema. "Rahune sinagi ja pane silmad kinni."
Ta kattis Veli-Ville teist korda ja lugesid koos õhtupalve.
Kui ema ja õde ütlesid aamen, oli Veli-Ville juba uinunud.
"Ema, on ju sadam taevamaailmas?" küsis Elli-Alli.
"On. Oleme sinna teel, kui meil on õige kapten."
"Ega me pea tormigi kartma?" -"Ei! Meri ja tuuled on ka Jeesusele kuulekad."
"Ma tahan siis alati olla Jeesuse lähedal! ütles Elli-Alli.
Ta keeras end seina poole ja uinus.
Selline oli seekordne jutt.
Näeme järgmine kord. Tsau!