Veli-Ville kolm maailma.
Tere taas lapsed!
Viimati lugesime Veli-Villest ja täna jätkame osaga:
"Kolmapäeval õpib Veli Ville keele käänamist".
Onu Toivo Armas oli keeleväänaja. Inimesed ütlesid nii.
Veli-Ville istus müüriaial, selg liivamaailma poole.
Ta õppis keeleväänamist.
See oli täitsa lihtne. Esiteks keeras ta keele suu vasakusse nurka,
siis aga paremasse nurka.
Veidi raskem oli keerata keelt ülevalt alla ja tagasi.
Kui aga väheke harjutada, saab sellegi selgeks.
Keel ulatus peaaegu et ninaotsani ja alla lõuani.
Siis keeras ta end aiamüüril nii, et üks jalg oli vee
ja teine jalg liivamaailma ehk Namiibia poole.
Ta hakkas ka silmi pöörama.
Pööras need esmalt veemaailma poole ja vaatas kauguses olevat laeva.
Siis aga pööras silmad liivamaailma poole
ja vaatas, kuidas luited päikese käes hõõgusid.
Siis pööras ta silmad jälle veemaailma poole.
Silmade pööramine oli täiesti lihtne.
Nina pööramisest ei tulnud midagi välja - kuidas iganes ka ei proovinud.
Pidi aitama sõrmega või keerama pead, vast siis sai nina õigesse suunda.
Kõrva pööramisega oli sama lugu.
Ainult siis, kui käega kaasa aitasid, sai kõrvu pöörata.
Elevant ju sai ilma nina ja käte abita kõrvu pöörata.
Aga Veli-Ville ei saanud.
Õhtul ütles Veli-Ville onule:
"Mina olen ka keeleväänaja, vaata," näitas ta.
"Ja silmade pööraja ka.
Ja peakeeraja, vaata," näitas ta.
Kõrvadest ja ninast ei rääkinud ta sõnagi, selleks ei olnud tal aegagi.
Onu ja ta pruoa, ema ja Elli-Alli hakkasid naerma.
Nad naersid ja naersid, Kari-Kalle hakkas rõõmust lausa kiljuma.
Tihti naeravad suured inimesed vales kohas.
"Sa ei oskagi keelt väänata vä?" küsis Ville onult, kui naer vaibus.
Siis sai ta teada, et onu ei kääna üldsegi oma keelt.
Ta tõlgib heledanahaliste sõnu mustanahaliste sõnadeks ja vastupidi.
Nii, et inimesed saaksid teineteisest aru.
Heledanahaliste sõnad kirjutatakse üles mustanahaliste sõnadega.
Mustanahaliste sõnad heledanahaliste sõnadega.
Nii saavad inimesed teineteisest aru.
"Ah selline see sinu keele väänamine siis ongi!", oli Ville pettunud.
"Proovi ikka seda õiget keeleväänamist, ma õpetan sind."
Õhtupalves ütles ema, et onu tõlgib ka Jumala Sõna mustade keelde.
See on nii tähtis töö, et Veli-Villegi peaks palvetama,
et onu Toivo Armas oskaks õigesti tõlkida.
See on veelgi tähtsam, kui keele käänamine paremalt vasakule.
Või siis mustanahaliste sõnade tõlkimine heledanahaliste sõnadeks.
"Armas Jumal! Aita onul Jumala sõnu inimeste sõnadeks tõlkida.
Sedasi, et kõik inimesed sellest aru saaksid!", palvetas Ville.
Kui ema oli juba head ööd soovinud ja ära läinud,
jätkas Veli-Ville veel vähe aega palvetamist.
Ta ütles:"Armas Jumal, õpeta onu ka keelt käänama, aamen," ja uinus.
Veli-Ville istus nüüd jälle aiamüüril ja vaatas liivamaailma poole.
Veemaailm ohkas raskelt selja taga.
Tal oli üksinda igav.
Veli-Ville mõtles: Liivamaailm on suur Namiibia, mis selle taga on?
On seal maailma lõpp, või on seal teine liiva- ja veemaailm?
On seal samasugune kodu ja poiss, kelle nimi on Veli-Ville?
Oleks lõbus temaga koos mängida.
Või on seal tühjus, kus kärbselgi lõbus pole?
Lõuna ajal küsis Ville emalt, mis on liivamaailmast Namiibia taga?
"Kas sa ei mäleta?", imestas ema. "Seal on ammuküttide maa ja vana kodu.
Seal on palmid ja ammuküttide kodud ja kõik mustanahalised sõbrad."
"Aaa", ütles Veli-Ville, "seal nad siis elavadki."
Petrus, Festus ja Nangula, Gereta ja kõik teised.
"Ema, miks nad mustanahalised on?"
"Jumal on nad sellisteks loonud," ütles ema.
Miks Jumal ei loonud meile ühtegi mustanahalist last?
Miks see Kari-Kalle on heledanahaline?
Vaata, su ema ja isa on heledad, nii on siis lapsedki.
Kui ema ja isa on mustad, siis on nii lapsedki.
Kui ema ja isa on punased, on lapsed punased.
"Kui ema-isa on rohelised, on lapsed ka," jätkas Ville ema juttu. "Nii või?"
Nii jah, ainult, et rohelisi vanemaid ei ole olemas.
"Aga rohutirtsud?" "No jaa, kui loomi arvesse võtta," nõustus ema.
Ma tahaksin, et Kari-Kalle oleks mustanahaline ja Elli-Alli punane.
Aga ise ma tahaksin olla sinine, nii nagu taevas või Atlandi ookean.
"See ei sobi," ütles ema. "Jumal andis sulle nahavärvi ja selline sa oled."
Aga saa heaks heledanahaliseks. Mõnikord heledanahalised arvavad,
et nad on teistest paremad ja teevad ülekohut mustanahalistele.
"Aga see on ju vale," hüüdis Veli-Ville. "On jah," ütles ema.
Kõik inimesed on Jumala loodud ja ta tahab, et need,
kellel on kõik hästi, aitaksid neid, kellel on raske.
Jumal armastab ühtemoodi nii musta-, kui ka heledanahalisi.
Ja Jeesus sündis siia kõiki aitama.
"Annan oma monimirrise Festusele," lubas Veli Ville.
"Jälle sa ajad tähed segamini, see on minimorris," ütles Elli-Alli.
Aga ema sai hästi aru ja ütles: "Anna aga.
Onu Toivo võib selle sinna viia, kui ta läheb ammuküttide maale."
"Kui suureks saan, lähen ammuküttide maale, rääkima Jeesuse armastusest.
Aga pahadele annan tuupi."
"Kellelegi ei tohi tuupi anda," ütles õde.
"Ikka annan, pahadele annan tuupi."
"Ei tohi!" - "Tohin pahadele anda!" hüüdis Veli Ville.
"Ei tohi!" - "Tohin!" ja Veli-Ville lõi õde. Sellest oleks kaklus tulnud.
Ema aitas, et ei tulnud.
Ta võttis Villel kõrvast kinni ja tõmbas ta enda juurde.
"Kuule, kui sa suurena rõõmusõnumit tahad kuulutada,
ega sa siis nüüd tohi väiksena oma õde lüüa!" ütles ema.
"Elli-Alli alati härritab mind", kaebles Veli Ville.
"Ärritab," parandas õde.
"Sellegipoolest ei tohi," ütles ema.
Selline oli tänane lugu. Jääme ootama Veli-Ville uusi seiklusi.
Tšau!
Tõlge: Einike Pähn