VARAAIT
Tere tulemast taas "Varaaita"!
Täna on sarja "Kuidas Jumal õnnistab?" viimane osa
ja me räägime sellest, kellele kuulub ristiusus kogu au?
Mul on juba neljandat korda jutti külaliseks Tapani Suonto.
Tere tulemast saatesse! - Tänan!
Tore, et oled siin.
Mu meelest on tore rääkida neist teemadest
rahulikult ja erinevate nurkade alt.
Seetõttu olemegi rääkinud ühel ja samal teemal
nelja saateosa vältel.
Oleme varasemalt rääkinud kannatustest, nõrkustest ja rikkusest.
Täna aga siis küsin su käest, kellele kuulub ristiusus kogu au?
Jumalale.
Võiksid ehk palun pisut täpsemalt rääkida.
Kõik viib lõpuks selleni,
et üha enamate inimeste suust
kõlaks üha suurem ülistus ja kiitus elavale Jumalale
Tema tohutu suure armu ja armastuse eest meie vastu.
Jutt käib nii suurest asjast, et meil pole selles suurt mingit osa.
Tema on kõik teinud ja andnud ja meie oleme vaid selle vastuvõtjad.
Küsiksin siinkohal ühe nii ja naa küsimuse,
mistõttu ma isegi ei tea, on see ajakohane või mitte.
Kuid on palju inimesi, kes küsivad: "On siis Jumal tõesti nii auahne,
et Ta tahab saada kogu au vaid endale?
Mulle, mulle, mulle! Kogu au vaid mulle!"
On siis Jumal selline?
Sest paljud arvavad,
et Jumal on nii auahne ja enesearmastaja,
et Ta tahab, et kõik kummardaksid vaid Teda.
See nüüd selles mõttes ei vasta tõele,
kuna Jumal on ehe ja päris.
Ja Ta on ka püha
ning õiglane Jumal.
Seetõttu ka kõik, mis on vastuolus nende aspektidega,
on vale.
Jumal näeb kõike,
vastupidiselt meile, inimestele, kes me ei näe kõike.
Ja nii Ta ka teab, et kogu see maailm, mida Ta näeb,
on lähtunud Temast ja olemas vaid tänu Talle.
Nii kuulubki Talle kogu au.
Kui aga mõelda inimese peale,
siis inimest polegi loodud selliselt, et ta võiks kanda au.
Nii ka, igakord, kui inimesele antakse au,
mis talle otsekui kuuluks,
läheb inimene omadega metsa.
Olgu siis tegu maailma inimesega, kel on Jumalast ükskõik,
või kristlasega.
Aga ku mõnda inimest hakatakse kummardama,
kaldub inimene omadega õigelt teelt kõrvale.
Ajalugu on täis selliseid näiteid,
kus inimesed muutusid lausa koletisteks,
kui neid hakati kummardama.
Veel enam siis, kui see inimene ülendati otsekui jumalaks.
Kõige selle tulemus ja tagajärg on kohutavad.
Ühtlasi aga pole ei sina ega ka mina võimelised kandma seda au selliselt,
et see oleks meile õnnistuseks,
vaid see pöördub needuseks me vastu.
Seetõttu tulebki see au ära anda,
mõistes, et me pole piisavalt tugevad seda kandma.
Jumala puhul aga on hoopis vastupidi - au kuulub Talle
ja Ta on ka võimeline sellega toime tulema.
See on sel juhul ehe asi.
Nii pole selles loos isegi mingit valikuvõimalust.
Jumal on ka üsna range selle teema suhtes,
et inimesele ei saa anda au ja talle ei saa kuuluda au,
mis kuulub Jumalale.
Kas on ka nii, et kui Jumal ei võtaks vastu Talle kuuluvat au,
siis Ta eksiks iseenda vastu?
Just nii ja siis oleks ka tegu valega.
Kuna aga Jumal on ehe ja tõde, siis sellisele valele pole kohta.
Kui nüüd siis liita Jumal, kellele kuulub kogu au
ja kes on väärt kogu au
ja kes ei jaga oma au mitte kellegagi,
kuidas ühildada seda kõike sellega,
et osa Tema sulaseid kiidavad end taevani,
kiites ka oma organisatsioone ja tegemisi.
Nad tõstavad esile kõiki asju, mis on sündinud siin ja seal,
tuues selle eest vahel au Jumalalegi,
kuid samal ajal hoides selle au siiski endale.
Kuidas see on võimalik?
See räägib inimese nõrkusest,
kui ta võtab hea meelega selle au endale.
See on meie kõigi nõrk koht
ja me võime leida seda kalduvust igaühe enda seest.
Seetõttu peamegi olema üdini ausad iseenda suhtes,
sest kui me langeme selle lõksu, et hakkame võtma au iseendale,
siis meil on oht panna puusse
ja see ei too meile mingit õnnistust.
Kuid samas see on ka selline tundlik teema,
sest kuigi au kuulub kohe kindlasti Jumalale,
siis samas on siiski olukordi, kus ka inimesed on tänu väärt.
Nii on ka igati inimlik ja õige,
et kui keegi näeb kõvasti vaeva ja on midagi saavutanud,
et me siis ka kiidame teda,
jagades talle kiitust, mis talle kuulub.
Kuid jumalariigi kontekstis rääkides kuulub au siiski Jumalale.
Teine asi aga on see,
et me võime ausalt ja avatult tõsta esile erinevaid asju,
ilma nende eest endale au võtmata.
Keegi on öelnud, et alandlikkus on see,
kui teeme end tuntavaks sellistena nagu me oleme.
Ja siia alla käib näiteks oma pattude tunnistamine.
Jah, see on valus, aga kui alandud oma südames
ja oled kõigile nähtav sellisena nagu sa oled,
siis see pöördub ka õnnistuseks.
Esiteks saad sa rahu oma südamesse,
kuid samas sa ka alandud sellele tasemele, kus omadega oled.
Jumal armastab ja õnnistab seda,
kui seisame silmitsi tõega enda sees.
Sinna alla läheb ka see, et kui sa näiteks oskad midagi,
siis see pole mingi õige alandlikkus, kui ütled:
"Ma ei oska mitte midagi ja minust pole mingit tolku."
Et siis, me võime igati ausalt tunnstada,
kui milleski osavad oleme
ja millegi kaudu teenida saame.
Sest selline võltsalandlikkus on tegelikult uhkus.
Alandlikkuski võib kätkeda endas uhkust.
Inimene võib kiita ja ülistada end
või ka kritiseerida end, nii et vähe pole,
samas kui tegelik motiiv seal taga on inimese uhkus.
Kristluses aga valitseb paradoks,
et inimesed ei vihka midagi muud nii palju kui uhket inimest.
Seetõttu osad näitavadki end kui ülialandlikena,
samas kui selle taga on siiski vaid uhkus.
Nii olekski hea olla lihtsalt aus - olla see, kes sa oled.
Ei tasu olla ei rohkem ega ka vähem sellest, kes sa oled
ega teeselda midagi.
Selles peitub tõeline alandlikkus, mille kaudu tuua au Jumalale.
Paulus ütleb ühes oma kirjadest,
et ta on teinud tööd rohkem kui keegi teine,
kuid samas see pole olnud temast enesest,
vaid tänu Jumala armule, mis on olnud tema üle.
Just. Ta toob ühtpidi tõe esile,
kuid annab kogu au selle eest Jumalale.
Seegi on arm.
Kõik, mida me teeme, on Jumala armust.
Kuid keda me siis peaks kiitma?
Kui me kiidaks te misjoniorganisatsiooni,
rääkides sellest, kui innukalt te olete toimetanud,
tehes väga väikeste summadega lihtsalt suurepärast tööd.
Te olete keskendunud kohalike inimeste heaolule,
läkitades Lääne inimesi nende juurde.
Kelle ülesanne see on kiita One Way Missionit?
Sinu või kellegi teise ülesanne?
On see alles küsimus!
Eks see sõltu olukorrast.
On olukordi, kus tahan jagada head sõna ja tunnustust neile,
kes on selle kallal vaeva näinud.
Sest ega ma seda juhina üksi tee,
vaid kogu selle loo taga on suurel hulgal inimesi,
keda mitte keegi pole tänanud.
Kuid nad teevad tohutult olulist tööd
ja seetõttu peab neid ka tunnustama.
Nii et, on olukordi, kus tulebki kiita.
Kui aga teha seda selliselt, et see upitab sind ennast
ja motiiv selle kõige taga on vale,
siis on see habras pind, millel käia.
Küll aga on oluline meeles pidada,
et pattu langenund inimestena pole me motiivid kunagi 100% puhtad.
Kui hakkame otsima kiitust ja au, läheme omadega rappa.
Nii on ülimalt oluline, et me põhimotiiv oleks õige.
Et me põhimotiiv oleks olla tegevuses ja toimetada.
Kui aga hakkame uurima oma sisemust,
võib sageli juhtuda nii nagu üks mees kord ütles:
"Ma pole kordagi tõusnud kantslisse ilma,
et ma poleks tahtnud ka ise au saada."
Ja küllap kantsli kaudu seda ka saab,
kuid samas pole see õige minna kantslisse vaid seetõttu,
et kogeda au ja kiitust.
Alandlikkus tähendab sõnakuulelikkust
ja seda, et täidad alandlikult Jumala tahet,
tuues au Talle.
Isegi, et märkad endas teatud puudujääke.
Kuid kui liigud siiski edasi ja oled sõnakuulelik Talle,
on Tema armust enam kui küll.
Keset oma nõrkusi on Tema armust enam kui küll.
Kui nüüd keegi tuleb su juurde
ja ütleb: "Sa pastor rääkisid täna ikka nii võrratult!"
Las ma nüüd öelda, kuidas ma ise mõtlen.
Olen kuulnud sind raadios mitmeid kordi
ja hindan sind kui jutlustajat tohutul määral.
Igakord, kui sa kuulutad Jumala Sõna, olen alati mõelnud:
"Kes küll ütles sulle, et mu elus just need asjad toimuvad?"
Nii et, Jumala võidmine on su üle.
Kuidas sa aga siis vastaksid taolisele kiitusele ja tunnustusele?
Ma tavaliselt tänan taolise julgustuse eest.
Sest me kõik vajame seda.
See on minu meelest kena, kui inimesed tulevad julgustama.
Selles peitub ka armastus,
ku julgustame neid, kes lähevad lavale.
Jutlustaja töö on huumoriga pooleks öelduna:
"Miski, mis algul hirmutab ja pärast häbi valmistab."
Ehk siis, see pole mitte kerge.
Seda enam, et hurjutajaid leidub samuti alati.
Nii on paljudel jutlustajatel selliseidki olukordi,
kus nad pole kindlad, kas julgevadki enam kantslisse minna.
Sest inimestelt kogetu "peksu" tõttu võivad haavad olla üsnagi sügavad.
Seetõttu on ütlemata kena, kui inimesed julgustavad.
Samas on oluline teadvustada omaenda südames,
et see kõik on vaid Jumala armust.
Et kui ma veel seekord sain öelda midagi,
mis ehitas kedagi üles,
siis seda vaid tänu Jumala tohutule armule.
Veel see üks kord.
Kui seda pidevalt meeles pidada,
et see ei käi mitte inimtarkuse, vaid Jumala armu kaudu,
siis sõltumata isegi kõigist nõrkustest ja halvast,
mida me endas näeme,
Jumal on siiski armuline.
Tema arm on ka see, mis kinnitab meile,
et me kõlbame Talle just sellistena nagu me oleme.
Me elame ühtpidi väga isekal ajastul,
kus isekusest on isegi kui tehtud kristlik voorus.
Kas kristlased ei märka seda, või nad lihtsalt ei hooli sellest?
Usun, et nii üht kui teist.
Palju on isekust, mille osas me oleme pimedad.
See peegeldub paljuski ka õpetusest, mida saame
ja üldse seda, kui palju me oleme õppinud Jumala Sõnast
ja ka seda, kas see õpetus, mida oleme saanud, on olnud õige?
See on ka see, mille põhjal me kasvame.
On igati võimalik, et inimene on nii pime,
et ta ei näe mingilgi moel oma isekust.
Samas aga on meil kõigil neid pimedaid kohti,
mistõttu samaaegselt piiblikoolis või mõnes muus kooli käimisega
käime me ka Jumala koolis.
Jumal koolitab enda omi,
valmistades igat ühte ette just selleks,
kuhu Ta meid panna soovib.
Tal on omad vahendid selleks,
kuidas kasvatada meid ka selles vallas
ja kuidas vormida meist Jeesuse sarnaseid inimesi.
Kui vaadata muusika ja ülistusmuusika valdkonda,
siis üks kolmik parodeeris erakordsel moel
kaasaja ülistust,
lauldes: "See kõik on minu jaoks ja mitte Sinu, Jumal.
See kõik on minu jaoks."
Isekas kristlus, mis teenib mind - mind, mind, mind.
Ma ise olen ristiusu keskpunktiks.
See on kohutav pilt võrreldes sellega,
mida Jumal tahaks näha ristiusu keskpunktina.
Mis siis on ristiusu keskpunktiks?
Või mis peaks selleks olema?
Eluterve koguduse keskpunkt on alati Kristus
ja kõik koguduse tegevused, ülistus ja jutlused
ülendavad vaid ühte nime - Jeesust.
Jeesus ongi kogu ristiusk,
sest kui Jeesus kõrvale jätta, ei jää järgi mitte midagi.
Kui aga mõni kogudus tõstab kõrgeks kedagi või midagi muud,
lööb see alati kõik segi,
tuues kaasa nii pettumust kui kasvu peatumist.
Selleks pole vaja isegi rohkem, kui minu arvates kasvõi sedagi,
et me muudame jumalateenistuse mingiks mõjuvaks showks,
mis pole midagi muud kui vaid lõbutsemine ja tsirkus.
Miski, milles ma ehk kord maailmas olles isegi osalesin.
Jah, see on tore, kui inimestel on tore
ja nad saavad naerda ning palju muudki.
Kuid kui see läheb koguduses üle piiri,
saab selle keskpunktiks inimene
ja ainuüksi see juba tingib selle, et Jumala õnnistus kaob ära
ja inimesed ei saa vaimulikult toidetud.
Jah, neil on tore, kuid nad ei saa toidetud.
Nii on ka ükskõik, mille muuga, mida me üles tõstame
ja mis saab olulisemaks Jumalast.
Meil võib olla lõbus ja hoog täiega sees,
kuid meil puudub see sügavam and.
Kus aga Kristust ülendatakse õigel moel
ja Tema on kõige keskpunktis;
kus õpetus ja kõik muu on suunatud sellele,
et tuua au Jumalale
ja õppida tundma Kristust,
siis seal on ka alati õnnistus ja inimesed saavad toidetud,
nii et, nad tahavad alati tulla tagasi,
et kuulda sõnumit, mis neid toidab ja üles ehitab.
See on miski, mis on tänapäeval unustatud
või mida väga ei teadvustata enam endile,
et võib eksisteerida ka sellist kristlust,
kus Kristus on täiesti kõrvale jäetud
ja jutlused käsitlevad kõiki muid asju.
On jumalateenistusi, kus Jeesuse nime ei mainita kordagi,
samas arvates, et see toidab inimesi.
Jah, see võib olla inimestele meelepärane,
kuid sel puudub vaimulik sisu
ja nii ei too see ka esile tõelist elu.
Kuidas siis jõuda tagasi
Kristuse keskse kristluseni,
kus Jumal saab kogu au?
Meil on selleks väga hea õpik,
milleks on Piibel.
Piibli sõnum - Pauluse kirjad, evangeeliumid ja kõik muu
tabavad elutervel moel märki.
Usun, et meie aja üks nõrku kohti on see,
et Piibel on ära unustatud ja selle väärtus kõrvale jäetud.
Selle asemele on tulnud igasugu muid teooriaid ja õpetusi.
Kuid abiks on Piibli juurde tagasi pöördumine
ja kõige seal oleva kuulutamine,
tehes seda võimalikult elavalt,
et see toidaks kogudust.
See kõik juhib meid automaatselt õigesse suunda,
tuues esile head vilja.
Meenub sulle ehk mõni Piibli kirjakoht,
mis räägib neist inimestest, kes võtavad au iseendale.
Piibel hoiatab väga tugevalt selle eest,
seda ühtpidi ka kui hukka mõistes.
Küsimus pole vaid iseenda austamises,
aga me ei tohi anda au ka mitte kellelegi teisele
ega kummardada mitte kedagi teist.
Ingel hoiatas Johannest talle antud ilmutuses,
et isegi ingleid ei tohi kummardada,
vaid kogu au kuulub Jumalale.
Nii peame valvama nii oma enda elude üle
kui koguduse karjastena ka oma koguduste üle,
et inimestele võib küll avaldada tänu,
kuid au kuulub Jumalale.
Selliselt saab ka kogudus olla õnnistatud.
Mida me saame praktiliselt selleks teha,
et koguduste juhid ei oleks koguduse keskpunktiks?
Et ei keskendutaks juhi poputamisele ja hoidmisele
ja ka tema vigade katmisele.
Juhtimist on erisugust.
Juht on eelkõige see, kes juhib oma eeskujuga.
Pauluski ütles: "Järgige mind."
See, et juhi peale vaadatakse
ja et temast lugu peetakse ning tema eeskuju järgitakse,
ei ole tingimata ebaterve nähtus.
Küll aga peab juht sälitama oma alandlikkuse,
tuues alati au Jumalale ja olles selleski eeskujuks teistele.
Kuid eluterve juhtimine tähendabki üldiselt seda,
et mina kahanen ja Jeesus kasvab.
Mis tähendab ka seda,
et kui astud peale jutlustamist lavalt alla,
jääb inimeste silme ette Kristus
ja nende armastus saab suunatud Jumalale.
Nad tunnevad rõõmu Jeesusest,
kellega nad võisid teenistuse ajal kohtuda
ja kelle häält kuulda.
Inimene ise aga on kõrvalrollis.
Kui sul juhina õnnestub saavutada see,
et inimesed ei mäleta mitte sind,
vaid piibellikku sõnumit, mis neid õnnistas
ja mine tea - ehk päästiski,
siis võid seda juhina pidada kordaminekuks.
Ja see ongi see, mille poole peaksime pürgima -
et meie oleme väikesed ja Kristus on suur.
Samas aga, kui sa selliselt teenid, võid sa olla ka suureks eeskujuks
neile, kes Jeesust järgivad.
Pean jutlustajana tõdema,
et sageli meil on suurem vajadus päästa omaenda jutlust,
kui inimesi.
Eks meiegi ole vaid inimesed.
Kuid hea on vähemalt teadvustada seda endale.
Kuid see, mida ütlesid, on tohutult hea.
Et oluline pole see,
et kuulajale jääks meelde, kui imehästi jutlustaja rääkis;
kui imeline sõnum see oli kõige sinna juurde kuuluvaga.
Vaid et inimene kogeks, kui imeline ja suur Jeesus meil on.
Suur tänu sulle Tapani nende nelja saate eest
ja Jumal õnnistagu sind su teenimistöös,
kinkides sulle veel rohkesti aastaid, et teenida kristlaskonda.
Ühtlasi aga jään ootama su uusi raadiojutlusi,
mille kaudu kõneled otse mu ellu.
- Aitäh!
Õnnistusi sulle ja su perele! - Suur tänu!
Tänud sullegi, et olid meiega.
Jätkame taas järgmisel korral.
Soovides toetada Eesti TV7 tööd, võid helistada 900 1777 (hind 7 eur)
või teha ka pangaülekande, leides me andmed www.tv7.ee
Jumal ei anna au mitte ühelegi inimesele.
Mitte kellelegi.
Meie suurim arm ja õnnistus aga peituvad selles,
et saame tuua au Jumalale.
Las Ta siis aidata ja juhtida sind selles,
õnnistades sind ülirohkesti.
Kõike head!
Tõlge: Anne-Ly Raukas