VARAAIT
Tere tulemast taas "Varaaita"!
Jätkame Pauluse kirjaga Timoteosele, vaadates 1. Timoteose 5. peatükki.
1. Timoteose kiri kuulub nö pastoraalkirjade hulka,
kus Paulus juhendab koguduste juhte
tegutsema targalt, läbimõeldult, kannatlikult ja samas julgelt.
Ta jagab 5. Ptk.'s Timoteosele - oma nooremale usuvennale
ja samas oma vaimulikule pojale
veel praktilisi nõuandeid, kuidas kogudust juhtida.
Sellest tõusevad eriti esile tähelepanelikkus, viisakus,
austus ja armastus.
Need kehtivad iga vaimulikku tööd tegeva inimese jaoks
ja igas olukorras.
Meil on sageli arusaam,
et vaimulikes asjades toimib alati vaid üks "ravim".
Pühapäevakoolis on õigeks vastuseks alati "Jeesus".
Mida iganes ka ei küsitaks, alati vastatakse: "Jeesus"
ja tavaliselt on see ka õige vastus.
Kuid vaimulikus töös ei kehti erinevatele inimestele
ühed ja samad lahendused,
vaid igaühele tuleb eraldi läheneda.
Peab mõtlema, millist "ravimit" just see inimene vajab?
Millist Jumala Sõna ravimit see inimene oma valude jaoks vajab?
Või mida keegi teine oma valudes vajab?
Tähelepanelikkust, teiste märkamist ja empaatiat
läheb kogudustes ikka rohkesti tarvis.
Rohkem, kui seda on.
Olen sageli öelnud,
et ka ainuüksi viisakusega jõuab juba üsna kaugele.
Kogudustes võib vahel leida kohutavat ebaviisakust.
Vahel lausa solvamist.
Seetõttu ongi oluline mõista,
et peaksime võtma teisi sellistena nagu nad on,
neid aktsepteerides ja samas Jeesusele lähemale aidates.
See on paras väljakutse just pastoritele, jutlustajatele
ja koguduste vanematele.
Kuid ilma nende asjadeta tõusevad koguduses raudselt pinged,
sest probleemid pole mitte alati meist tingitud.
Nii või teisiti - vaimulik töö eeldab teiste märkamist
ja nende suhtes armuline olemist.
Paulus ütleb 1. Timoteose 5:1-2:
"Vana mehega ära kärgi, vaid räägi lahkesti nagu isaga,
noorematega nagu vendadega,
vanemate naistega nagu emadega, noorematega nagu õdedega -
kõiges puhtuses."
Jagades Timoteosele hingehoidlikke juhiseid,
juhtis Paulus tähelepanu sellele, kuidas kohelda erivanuses inimesi.
Me ei saa läheneda kõigile ühtemoodi.
Üks koguduse hingehoidlikke võtmeaspekte
on empaatia.
Kaastundlikkuse üles näitamine.
See aga on seotud sellega, et märgatakse inimese isiksust.
Inimene, keda juhime, peab saama loota me peale,
et me tõesti soovime talle parimat.
Seetõttu ka, kui läheneme inimestele valel moel -
karmilt, ebaviisakalt ja julmalt
ehk mitte eriti meeldival moel,
võib inimene minna lukku
ja ainuüksi selle pärast keelduda kuulamast meid.
Paulus alustas oma teksti vanadest meestest,
kasutades seal sama sõna kui koguduse vanemategi juures.
See aitab meil mõista ta mõtte tähendust.
Meil, nii Lääne- kui Skandinaavia inimestel
on üsna raske mõista,
kui oluline ja samas iseenesestmõistetav üleskutse see oli.
Mida kauem me siin maa peal elame,
seda oluisemaks vanemate inimeste austamine muutub
Karm, haukuv kõnepruuk
ei tulnud tol ajal vanemaid inimesi juhtides kõne allagi.
Tavaliselt juhendas vanem hoopis noort
ja mitte vastupidi.
Seetõttu ongi Pauluse juhised Timoteosele
nii olulised.
Timoteos pidi mõtlema, kuidas ta omaenda isa juhataks?
Ega käskimine ja kamandamine sobinud noortegi juhtimise juurde.
Noori tuli kohelda kui oma vendi,
kuigi paljud arvavad, et kui on vend, siis võib veel enam takka ajada.
See ei sobi koguduse ellu.
Naiste kohtlemine oli tolle aja kultuuris
juba nagunii ülimalt piiritletud.
Nii näiteks ei sobinud meestel seetõttu naistele üldse läheneda.
Koguduses oldi selles mõttes pisut vabamad.
Samas pidi siiski kandma hoolt, et negatiivsele jutule poleks maad,
et koguduse maine ei kannataks ja keegi ei saaks haiget.
Timoteos pidi juhtima
ja vajadusel ka manitsema vanemaid naisi nagu oma ema.
Ja nooremaid naisi nagu oma õdesid.
Kui järgiksime neid nõuandeid oma kogudustes,
oleks solvumisi ja pettumusi palju vähem.
Sest nagu ennist ütlesin -
tavapärase viisakusega jõuab kogduse eluski kaugele.
Rääkimata siis veel sellest,
kui inimesi kohates väljendama õigesti ligimese armastust
Kuidas sa koguduses neid nelja vanusegruppi kohtled?
Kuidas sa kohtled neid nii oma peres kui koguduses?
Kuidas sa väljendad austust endast vanemate usklike vastu?
Või kas sa seda üldse teed?
Tekst jätkub nii:
"Austa lesknaisi, kes on tõeliselt lesed!"
Paulus räägib nüüd leskedest,
mis on valdkond, mis võib meist vahel mööda minna.
Kuid tol ajal oli leskede hoolekanne koguduse tööga väga tihedalt seotud.
"Austa lesknaisi, kes on tõeliselt lesed!
Aga kui kellelgi lesknaisel on lapsi või lapselapsi,
siis need õppigu esmalt ise kohtlema jumalakartlikult oma peret
ja tänulikult tasuma, mis nad on võlgu oma vanematele;
sest see on meelepärane Jumala silmis.
Kes on aga lesknaine tõeliselt
ja üksi maha jäänuna loodab Jumala peale,
see jääb anuma ja palvetama nii ööd kui päevad.
Kes aga liiderdab, see on elusalt surnud.
Ja käsi neid, et nad elaksid laitmatult.
Kui aga keegi omaste
ja kõige lähedasemate eest ei hoolitse,
siis see on salanud ära usu ja on halvem kui uskmatu.
Leskede hulka loetagu see, kes on vähemalt kuuekümneaastane
ning on olnud ühemehenaine,
kelle heade tegude kohta on tunnistajaid,
olgu ta lapsi üles kasvatanud või võõraid vastu võtnud
või pühade jalgu pesnud või viletsaid abistanud
või otsinud võimalust teha mis tahes heategusid."
Tolle aja sotsiaalne kindlustatus oli hoopis midagi muud kui tänapäeval
ja palju, palju tagasihoidlikum.
Tavaliselt kandsid omaksed ja sugulased hoolt vanurite eest.
Ja nõrkade eest.
Ning ka nende eest,
kes mis iganes põhjustel olid ohus,
et langeda väljaspoole sotsiaalset turvalisust.
Leseks olemine oli suur probleem
ja seda eriti naiste jaoks.
Tol ajal surid inimesed palju nooremana kui tänapäeval,
mistõttu kui mees suri, oli naise ülalpidamisel kriips peal.
Ja kui omaksed ei kandnud leskede eest hoolt,
jäi nende ainukeseks võimaluseks kerjamine.
Paulus aga õpetas, et see on Jumala tahe,
et lapsed kannaksid hoolt oma vanemate eest.
Seda ka siis, kui nad lesed olid.
Oma ema või isa hülgamine oli Jumala silmis patt.
Nii otsustas kristlik kogudus algusest peale
kanda hoolt nende leskede eest, kellel polnud mingit tugivõrgustikku.
Neid ei tohtinud kuidagi eirata,
vaid neid pidi austama ja vajadusel ka aitama.
Ühtlasi pandi algusest peale paika hindamissüsteem,
mille abil olla kindlad,
et kõik abisoovijad seda ka tegelikult vajavad.
Sest alati on neid, kes püüavad valedel viisidel
kasutada ära erinevat abi.
Me teame seda enam kui hästi.
Nii tegi kogudus kindlaks,
kas abi vajavad lesed kuuluvad ka päriselt aidatavate sekka.
Kuigi tänapäeva halastustöös püütakse samuti kõiki aidata,
ei lepita sama siiski sellega,
et keegi leiva järjekorras seisja läheb leiva kätte saades
seda nurga taha suurema raha eest maha müüma.
Kui varud on piiratud,
tuleb alati kaaluda, kes on kõige olulisemad abi saajad.
Kes on see, kelle abivajadus on kõige kriitilisem?
Kui on vähe ressursse,
peab mõtlema, kelle vajadused on kõige suuremad?
Paulus jätkab selle praktilise teemaga eeldavasti seetõttu,
et kogudustes olid need asjad sageli sassis.
Ta ütleb: "Nooremad lesed aga jäta välja,
sest kui neid haarab iharus, hoolimata Kristusest,
siis nad tahavad abielluda
ja neile saab süüks,
et nad on murdnud truudust esimesele lepingule.
Pealegi nad õpivad olema jõude ja käima mööda maju,
ent nad ei ole üksnes jõude,
vaid nad on ka lobisejad ja uudishimutsejad
ning räägivad seda, mida ei sobi.
Ma tahan siis, et nooremad abielluksid,
sünnitaksid lapsi, hoiaksid kodu
ega annaks meie vastastele mingit alust halvustamiseks.
Sest mõned on juba saatana jälgedesse pöördunud."
Oleks meil täna julgust öelda taolisi asju välja?
No ei ole.
Kujuta vaid ette seda süüdistuste laviini Facebook'is,
kui kirjutaksid seal millestki sarnasest.
Paulus oli kogudust juhatades vägagi julge.
Ta pidas noorte leskede puhul parimaks variandiks uuesti abiellumist.
Lause: "Sest mõned on juba saatana jälgedesse pöördunud..."
on eeldavasti seotud uudistega, mida nad Efesosest kuulsid.
Valeõpetajate järgijaiks saanud noored lesed käitusid viisidel,
mida pandi pahaks isegi väljaspool kogudust.
Oli seal tegu avaliku hooramise- või abielurikkumistega - me ei tea,
sest lähemalt sellest ei räägita.
Paulus jätkab: "Kui uskliku peres on lesknaisi,
siis ta toetagu neid
ja ärgu tulgu see koormaks kogudusele,
et kogudus võiks toetada neid, kes on lesknaised tõeliselt."
Nagu aru saan, oli tolle aja heal järjel olevatel kristlastel
võimalus kanda hoolt oma pereliikmete eest ka siis,
kui keegi jäi leseks või mindi läbi mõnest muust kriisist.
Kui neil olid majanduslikud võimalused olemas,
polnud hea koormata veel kogudust,
vaid jätta kogudusele võimalus aidata neid, kel polnud ühtki toetajat.
See räägib mulle sellest,
et ka kristlikus koguduse töös tuleb kasutada kainet mõistust.
Seda siis ka kristlikus abistamistöös.
See räägib sellest, et vajame strateegiaid
ja varasemalt kokkulepitud tegutsemisviise,
et tulla toime olukordadega,
millesse koguduse abistamistöögi võib sattuda.
See on see, millest siin räägitakse - vajadusest strateegiate järele.
Koguduses läheb ka muidu tarvis tegevusplaane, mida järgida.
Veel praktilisi nõuandeid:
"Vanemaid, kes hästi juhatavad kogudusi,
peetagu kahevõrra austusväärseiks,
eriti neid, kes näevad vaeva sõna ja õpetamisega.
Pühakiri ütleb ju:
Sa ei tohi siduda kinni pahmast tallava härja suud!”
ja Tööline on väärt oma palka”.
Vanema vastu tõstetud kaebust ära võta muidu kuulda,
kui et on kaks või kolm tunnistajat."
Paulus võtab käsile järgmise praktilise teema,
mis oli siis nähtavasti esile kerkinud -
koguduse vanemate ja töötegijate majanduslik toimetulek.
Mul on sellest hetkel palju kergem rääkida kui varem,
sest ma olen juba pensionil.
Nii et, ma ei räägi praegu selleks, et oma taskuid täita.
Algkoguduses vastutasid Jumala Sõna õpetamise
ja juhtimise eest
nii vanuse kui kogemuse poolest vanemad mehed.
Osad neist pidid seetõttu isegi loobuma oma ilmalikust tööst.
See on oluline teema.
Koguduses oli algusest peale täiskohaga juhte, kuulutajaid
ja õpetajaid,
kes olid vahel ka üsna isepäised.
Kuid neid kõiki pidi austama ja ka majanduslikult toetama.
Eriti Jumala Sõna kuulutajaid.
Paulus ütles nii.
Kui koguduse juhtimise kõrvalt saab veel ilmalikku tööd teha,
siis Jumala Sõna kuulutamine ja õpetamine tunduvad olevat midagi,
mis olid täiskohaga ametid.
Nii et, kristlikes kogudustes on algusest peale
palgatud Jumala Sõna kuulutajaid, kelle eest kanti ka hoolt.
Nende palgad polnud küll suured, kuid nende eest kanti hoolt.
Ega need tänapäevalgi teab, mis suured ole,
kuid nende eest kantakse hoolt ja see on oluline.
Oluline pole mitte vaimuliku tööga rikkaks saada,
vaid et oleks võimalus eraldada end vaimulikule tööle,
et ei peaks tegema mingit muud tööd.
See on hea, piibellik ja hea.
Paulus viitas nii Vanale kui ka Uuele Testamendile.
Ta tsiteeris 5. Moosese 25:4 "Ära seo kinni härja suud"
ja Luuka 10:7 "Sest tööline on oma palka väärt!"
See on piibellik mõte.
Täisajaga jumalariigitöö tegemine
on koguduses alati kõneainet pakkunud .
On see ikka õige
või tuleks vaimulikku tööd teha oma põhitöö kõrvalt?
Nii nagu Piiblis telkide ehitajad tegid.
Pauluse jutt siin annab sellele küll selge vastuse.
Täisajaline vaimulik töö on õige ja oluline.
Kogudus peaks kandma hoolt Jumala Sõna kuulutajate eest
ja seda nii vaimses kui rahalises mõttes.
Piibli kohaselt peaksime kandma hoolt oma pastorite
ja teiste palgatud kirikutöö tegijate eest.
Sest siin kehtib põhimõte,
et kui sa saad kusagil koguduses vaimulikku toidust,
siis sul on vastutus võimaldada selle jutlustaja tegevuse jätkumine,
toetades teda oma rahaliste ressurssidega.
Kui ta seda kusagilt mujalt ei saa.
See on täiesti selge Piibli juhis.
Seetõttu ka, kui annad Jumalale 10% kõigist oma sissetulekutest
nagu Piibel seda julgustab tegema,
siis anna see sinna,
kust sa ise valdavalt oma vaimulikku toitu ammutad.
Vaimulike toetamise kategooriasse läheb ka Pauluse üleskutse
olla aeglane reageerima
vaimulike vastu suunatud süüdistustele.
Kõike ei tasu ka uskuda ja asjades tuleb selgust saada.
Sest vaimulikus töös esineb alati vastuseisjaid,
kes levitavad kõikvõimalikke kuulujutte ja jama.
Alati on vastuseisjaid, kes tahaks kukutada vaimulikku tööd,
mistõttu selja taga räägitakse igasugu asju.
Need on kui lendu lastud linnud -
halvad linnud,
kes põhjustavad kristlikus koguduses suurt kahju.
Nii on koguduste juhid, pastorid ja kuulutajad
olnud läbi aegade negatiivsete juttude sihtmärgiks.
Vahel põhjusega, vahel ilma.
Nii uuri enne maad ja küsi otse asjaosaliste endi käest,
tegutsedes alles siis, kui kogu lool on vähemalt 2 tunnistajat.
Paulus vähemalt soovitas nii.
Kuid isegi siis tuleb jääda viisakaks ja lugupidavaks.
Kahjuks ei kuulutata sellest teemast kogudustes piisavalt palju.
Tekst jätkub nii: "Patustajaid noomi kõikide ees,
et ka teised hakkaksid kartma.
Ma vannutan sind Jumala ja Issanda Jeesuse Kristuse
ja valitud inglite ees,
et sa seda kõike silmas peaksid ilma eelarvamusteta
ega teeks midagi erapoolikult!"
Paulus õhutab Timoteost teema osas,
mis vähemalt mulle endale on olnud ülimalt raske.
Patus elava inimese noomimine.
See on alati olnud raske mu jaoks.
Miks seda peab tegema?
Selleks, et see oleks hoiatuseks ka teistele,
et nad hoiduksid patust.
See on raske seetõttu, et teine solvub
või hakkab süüdistama ja sildistama.
Palju toredam oleks olla selline hea pastor,
kellele kõik õlale patsutavad ja ütlevad: "Oh sina kallis hing!"
Ja ometi peame me ka noomima kogudust,
tehes seda samas erapooletult.
Oma meeldimised või mittemeeldimised
ei tohiks mõjutada meie koguduse juhtimist.
See on koht, millega juhid ja pastorid on pidanud alati maadlema.
Paulus tuletab meelde, et Jumal näeb meid
ja inglid on tunnistajaiks ka siis, kui me ei tahaks noomida
või tahaks äsada nii, et on kohe äsatud.
See on valdkond, millga me üdini liberaalses keskkonnas
on raske toime tulla.
Paulus jätkab nii:
"Ära ole kärmas käsi kellegi peale panema,
ära ka tee end võõraste pattude osaliseks!
Hoia end puhtana!"
Paulus hoiatas Timoteost,
et too ei saaks teiste pattude osaliseks.
Mida se veel tähendab?
Jumala Sõna kuulutajatel on nii vastutus kui ka võimalus
kuulutada patte andeks.
Jumal ise on andnud neile selle meelevalla.
Nad võivad kuulutada teisele patud andeks,
kui too tunnistab oma patte Jumala ees.
Paulus viitab näiteks hingehoidlikele olukordadele,
kus inimene palub, et ta patud kuulutataks talle andeks.
Ta palub, et ta patud kuulutataks talle andeks.
Kuid isegi sellises olukorras pole kõik kuld, mis hiilgab.
Inimene võib paluda pattude andeks kuulutamist
vaid moe pärast,
et kergendada oma südametunnistust või kogeda teiste poolset vastuvõttu.
Olen oma jutlustaja aja jooksul keeldunud paaril korral
inimesele ta patte andeks kuulutamast.
Mõlemas olukorras tahtis inimene saada patte andeks,
olemata samas valmis meelt parandama.
"Ma ei kavatse küll seda pattu maha jätta."
Sel juhul pole mul vähimatki tuju mängida õiget
ja kasutada Jumala kallist andi valesti.
Loomulikult ma palvetasin selle inimese eest,
paludes, et Jumal tooks ta patutunnetusele.
Kuid ma ei kuulutanud talle ta patte andeks.
Samas olen seda teinud sadadel muudel kordadel,
kui inimene on seda palunud.
Sest inimene on tunnistanud ja kahetsenud oma pattu.
Hingehoidjal on vastutus veenduda selles,
et inimene ei taha enam seda sama pattu korrata.
Sest piibellik meeleparandus tähendab,
et sa ei taha enam seda pattu teha.
Piibellik meeleparandus on ravim patu vastu
ja seetõttu on oluline neid asju märgata.
Lisaks Pauluse näidetele meenub mulle oluordi,
kus kurjadest vaimudest vaevatu tahtis saada õnnistatud.
Taolisi inimesi, kelle sees elab deemon,
pole ka eriti tark õnnistada.
Sa ei saa õnnistada vale ja patust eluviisit.
Ei hingehoius ega kusagil mujal.
Paulus lõpetab järgnevaga: "Hoia end puhtana!
Ära joo enam vett, vaid kasuta veidi veini
oma kõhu ja oma sagedaste põdemiste pärast."
Kas Pauluse üleskutse püsida puhtana
on seotud füüsilise või vaimse puhtusega?
Teiste pattudest eemale hoidumisega?
Või on see seotud
Efesoses mõju avaldanud valeõpetajate askeetlusega?
See oli oluline elada puhast elu ja hoiduda kiusatustest,
sest enese piiramine ühes või teises asjas
aitas lõpuks väga palju.
Salmis 23 välja toodud veini tervislikkuse teema
rõhutab aga tasakaalu olulisust.
Kui askeetluse promojad hoidusid täiesti veinist
ja alkoholist tervikuna,
öeldes, et see ei sobi püha elu juurde,
siis Paulus rõhutas sellega seoses kainet mõistust ja tasakaalu.
Nähtavasti oli Timoteosel oma kõhuga mingeid probleeme.
"Mõne inimese patud on kohe ilmsed ja viivad kohtumõistmisele,
aga mõne patud järgnevad neile.
Niisamuti on ka head teod ilmsed
ning needki, mis seda ei ole, ei saa jääda varjule."
Paulus ütleb lõpetuseks,
et väliste näitajate põhjal ei saa otsustada,
millises olukorras keegi on.
Ainuüksi Jumal teab seda.
Meil aga on oluline kuulutada evangeeliumi,
kuulutada patte andeks
ja kuulutada armu.
Samas aga ka Jumala seadusi, et inimene näeks oma patte.
Seda ta rõhutab nii Timoteosele kui ka meile.
Me ei saa kedagi ette hukka mõista või kedagi kategoriseerida.
Peame nende eest vaid Jumala Sõna abil hoolt kandma.
Palugem üheskoos.
Jeesus aita ja õpeta meid kasutama Sinu Sõna
ja ka Sinu armu, et olla inimestele õigel ajal abiks.
Jeesuse nimel, aamen.
Soovides toetada TV7 tööd, võid helistada 900 1777 (hind 7 eur)
või teha pangaülekande, leides me andmed www.tv7.ee
Tänud, et olid meiega!
Jätkame järgmine kord
1. Timoteose viimase ehk 6. peatükiga.
Seniks aga rohkesti õnnistusi!
Tõlge: Anne-Ly Raukas