VARAAIT
Tere tulemast "Varaaita"!
Alustasime möödunud kord 5-osalist vestlussarja
oluliste teemadega elust enesest.
Räägime selle sarja jooksul üsna tõsistest asjadest.
Sellistest, mis pole eriti lõbusad teemad.
Möödunud kord rääkisime põrgust
ja täna räägime meeleparandusest,
küsides, kas kristlanegi peaks meelt parandama?
Nii nagu eelmine kord, nii on ka täna minuga saates
mu hea sõber ja peatoimetaja Leif Nummela.
Tere tulemast! - Tänan.
Sinuga on alati tore vestelda.
Ei pea muretsema, kas juttu jätkub või ei,
sest sul jätkub seda alati, isegi, kui ma ei ütleks sõnagi.
No loodetavasti ka midagi head ja sisukat.
Kuid meil on tore jutuajamine, isegi, et räägime rasketest teemadest.
Täna räägime siis meeleparandusest.
Teema on tingitud asjaolust,
et vähemalt ma ise ei kuule küll eriti tihti jutlusi,
kus inimesi õhutataks parandama meelt
konkreetsetest pattudest.
Kas tegu on vaid minu kogemusega,
kus näen asju enda kui jutlustaja kitsa tunneli kaudu,
või on see siiski laiaulatuslikum probleem?
Võimalik, et näeme asju ühe nurga alt, kuid mul on täpselt sama kogemus.
Kui mõtlen sellele 40. aastale, mis ma olen usklik olnud,
siis mu usutee algusaegadel
kuulis palju enam meeleparandusjutlusi
kui neid täna kuuleb.
Täna on see palju harvem nähtus,
mis on tegelikult kahetsusväärne olukord.
Mida sa nende meeleparandusjutluste all
silmas pead?
Nende kaudu õhutatakse nii usklikke kui mitteusklikke
seadma oma asjad Jumalaga korda.
Tunnistama üles kõik selle, mis elus valesti on;
uskuma, et Jumal annab selle andeks
ning pöörduma õigele teele.
Milles sinu meelest
nn kaasaja allergia meeleparanduse suhtes
kõige enam avaldub?
See avaldub selles,
et räägitakse igasugu asjadest, mis ei lähtu otseselt Piibli õpetusest.
Rõhuasetused on teises kohtades.
Kui mõelda Jeesuse õpetustele, siis see oli kõikjal keskpunktis.
"Taevariik on lähedal,
mistõttu parandage meelt ja uskuge Jumalasse!"
Ehk siis, pöörduge Jumala poole ja tunnistage üles oma patud.
Uskuge Jeesuse sõnumit andeks andmisest,
asjade korda seadmisest ja lepituse leidmisest Jumala ees.
Uskuge seda ja pöörduge Ta poole.
Sellesisulisi jutlusi ei kuule tänapäeval enam eriti tihti.
Jeesuse kuulutus on huvitav,
sest oli mitmeid kordi,
kus Ta ei kuulutanud evangeeliumi otse.
Seda vähemalt ühel või kahel korral. Võin siin ka eksida veidi.
Samas kui Paulus kuulutas evangeeliumi
tõlgendades seda Jeesuse tööna ja sellena, et Jeesus oligi evangeelium
samas kui Jeesus kuulutas ju käsuseadust.
Jeesus oli teel ristile, et surra seal meie pattude eest.
Ta pidi äratama inimesed mõistma oma olukorda,
et nad mõistaksid Tema ristisurma väärtust.
Ehk siis jah - Ta kuulutas käsuseadust,
et inimesed oleksid valmis kuulma seeläbi ka evangeeliumi.
Millest see allergia meeleparanduse suhtes on tingitud?
Ühtpidi kindlasti väärast Jumala kuvandist.
Väärast kuvandist meist endast.
Väärast arusaamast patu ja selle tagajärgede kohta.
See on tingitud pisut neist kõigist.
Kas võiks ka öelda,
et tegu on soovimatusega parandada meelt
ja seetõttu sellest ei räägitagi?
See on huvitav lugu,
sest Uus Testament räägib sellest,
et kõigile, kellele Jumal andis armu parandada meelt...
See olukord, kus ma mõistan oma tõelist olukorda
ja mul tekkib vajadus pöörduda Jumala poole
ning tunnistada üles oma patud;
vajadus kuulda, et ma saan andeks -
kogu see olukord on tegelikult Jumala and.
See on ülimalt väärtuslik hetk, mida ei tohiks raisku lasta.
Kas ka usklikele peaks kuulutama meeleparandusest?
Kui inimene on saanud usklikuks ja saanud oma patud andeks,
alustades uut elu,
siis kas talle peaks ka sellest kuulutama
ja kui peab, siis miks?
Ikka peab.
Esiteks ütleb Piibel,
et meeleparandus saab alguse Jumala kojast.
Ehk siis, puhastumine saab alguse Jumala kojast.
Usklikud peavad kõigepealt oma asjad Jumalaga korda seadma,
et viia siis seda sõnumit end ümbritsevatesse paikadesse
ja kõigile inimestele.
See peab sündima nii, sest me elame patuses maailmas,
kus patt avaldab ikka ja jälle oma mõju.
Mõju nii me mõtete, sõnade, suhtumiste, tegude kui kogu elu üle.
Seetõttu peamegi me meelt parandama.
Tahan lugeda 1. Johannese 1:5-10, mis ütleb kõik.
"Ja see on sõnum, mida me oleme kuulnud temalt
ja kuulutame teile..."
Ehk siis, Johannes kuulis seda Jeesuselt
ja kuulutas seda kristlastele edasi.
"Jumal on valgus, ja temas ei ole mingit pimedust.
Kui me ütleme: Meil on osadus temaga”,
kuid käime pimeduses, siis me valetame ega tee tõtt.
Aga kui me käime valguses, nõnda nagu tema on valguses,
siis on meil osadus omavahel
ning Jeesuse, tema Poja veri puhastab meid kogu patust.
Kui me ütleme: Meil ei ole pattu”, siis me petame iseendid
ja tõde ei ole meis.
Kui me oma patud tunnistame, on tema ustav ja õige,
nõnda et ta annab andeks meie patud ja puhastab meid kogu ülekohtust.
Kui me ütleme: Meie ei ole patustanud”,
siis me teeme tema valetajaks ja tema sõna ei ole meis."
Johannes ütleb siin, et Jumalaga koos saab elada vaid nii,
kui elad valguses.
Jumala puhtuses ja valguses.
Kui mu ellu tuleb pattu, pean sellest meelt parandama.
"Kui me oma patud tunnistame, on tema ustav ja õige."
See oli esimene peatükk kogu Piiblist,
mille endale peale usklikuks saamist selgeks õppisin.
1970'ndatel ehk eelmisel sajandil.
See on kogu Uue Testamendi õpetuse tuum.
Kui oled usklik ja elad ning käid koos Jumalaga,
tuleb su ellu siiski ebaausust, mittepuhtust
ja erinevaid kõrvalekaldeid.
Ühel või teisel hetkel
tabavad need alati me mõtteid ja tegusid.
Kui seda mõistad,
siis ära tee nii nagu siin kirjakohas ütles:
"Meil ei ole pattu!"
Ära eita oma pattu.
Ära eita ühtki sellist tegu, öeldes, et sa pole teinud pattu.
Tunnista need üles Jumala ees.
Kuid see ei tähenda ju seda, et ütlen: "Ma olengi selline!
Hale, läbikukkunud kuju."
- Ei.
Siin pole enesehaletsusega mingit pistmist.
Küsimus on reaalsete olukordade üles tunnistamises.
Kui olen kodus olnud üks isekas põrsas,
siis minu asi on tunnistada oma naisele:
"Anna andeks, et olin nii ärritunud ja ütlesin sulle pahasti."
See on reaalse tõsiasja tunnistamine, et olin ärritunud ja ütlesin pahasti.
Sama kehtib ka me suhtes Jumalaga.
Me kõigi elus on alati rohkem pattu kui seda tegelikult mõistame.
Seda on alati rohkem.
Kuid kui saame Jumalalt armu nägemaks, et liigume vales suunas -
kui mõni me suhe pole õige,
või mõni me tegevus on ebaaus ega kannata päevavalgust,
või mis iganes muud sellised lood,
siis ma pean need asjad Jumala ees üles tunnistama
ja neist meelt parandama.
Kui aga sellest ei õpetata,
elavad usklikud kõikvõimalikes üles tunnistamata pattudes
ja tegudes, mis hullemadki veel kui mitteusklike omad.
Seda juhul, kui keegi ei räägi neile meeleparandusest ja sellest,
et oma pattudest peab pöörduma.
Sa ei saa oma suhet Jumalaga lihtsalt niisama kergelt võtta.
Jumal on endiselt püha
ja vihkab pattu sama palju oma laste eludes
kui nende eludes, kes pole veel Tema omad.
Jumala tahe on, et tunnistaksime oma patte
ja Ta on enam kui valmis andestama meile.
See on võrratu koht siin:
"Ta annab andeks meie patud ja puhastab meid kogu ülekohtust."
Kõigest.
Vaadates tänapäeva kristlaste elu -
sh me endi oma, sest me oleme osa sellest,
siis mis on sinu meelest kohe eriliselt need asjad,
mis nõuaksid meilt meeleparandust?
Mida tahaksid esile tuua?
Kaks asja.
Üks on see, et me väärtushinnangud pole sellised nagu Jumala omad.
Pean silmas neid asju, mis on Jumala jaoks olulised ja kallid
ja mis pole meie jaoks igakord olulised ning kallid.
Neist tuleb meelt parandada.
Jumala jaoks on alati ülioluline inimese päästetud saamine.
Nii minu pääste, kui mu pere, lähedaste, sugulaste,
sõprade, töökaaslaste ja kogu maailma pääste
on Jumala südameasi.
On see ka meie südameasi?
See on Jumala meelest kõige olulisem asi üldse.
Jeesus ütles, et mis kasu sest' on, kui võidaksid kogu maailma,
aga teeksid kahju oma hingele?
Ehk siis, on see ka minu jaoks kõige olulisem?
Jumala jaoks on see kõige olulisem.
Kui minu jaoks aga mitte, peaksin parandama meelt.
Peaksin ütlema Jumalale...
Muide, kui aus olla,
siis palusin seda alles täna hommikul siia sõites.
Nii palju on juhtunud.
Suvepuhkus sai just läbi,
tuues kaasa paljusid asju, mis veel meeles mõlguvad.
Selles pole midagi halba, kui mõtled uue auto peale
või sa pead kolima ja sa mõtled uue kodu peale.
Neis pole midagi halba!
Kuid küsimus on selles,
kas mu südamel on samad asjad, mis Jumalagi südamel?
Kas mu prioriteedid ja väärtushinnangud on paigas?
Kui ei, tuleb parandada meelt.
Miks?
Sest vaid siis,
kui sinu jaoks on oluline see, mis on Jumala jaoks oluline,
saad sa kogema õnnistusi oma elus.
Julgeksin isegi väita, et ehedat õnnetunnet ja rahu.
Jumala tahtes viibimine toob kaasa rahu ja kindluse.
Kui aga kõik muu täidab mu meeli
ja mul on ükskõik nii iseenda kui teiste päästest,
tuleb parandada meelt.
See on esimene asi, mis pähe tuleb.
Kuid on teisigi konkreetseid asju.
Tänapäev on muidugi ka seksuaalselt väärastunud aeg.
Seksuaaleluga seotud patud on need, millest peaks meelt parandama.
Alustades taas iseendast.
Oma mõtetest, sõnadest ja tegudest.
On me suhtumised õiged?
Mõistame me üldse, kui väga Jumal väärtustab abielu,
mis on sõlmitud mehe ja naise vahel?
Kui oluline see on Ta jaoks.
Ja kui halvasti Jumal suhtub truudusetusesse
ning oma mehe või naise maha jätmisse.
Alles hiljaaegu jooksis üks pealkiri läbi,
mille osas ma ei tea, kas see on nii või mitte,
kuid see ütles,
et üle 50aastased naised jätavad oma mehi maha.
Ütlen seda nüüd austuse ja armastusega,
kuid sellisest käitumisest peab meelt parandama.
Taoline käitumine on vale. See on patt jätta oma abikaasa maha.
On see vaid meie, või ka Jumala arvamus?
Jumal on öelnud, et Ta vihkab hülgamist.
Kui ma veel noor olin ja me kaks juba tundsime üksteist,
siis ma käisin kohtamas, mis oli igati OK.
Kuid ma pidin lõpetama ühe suhte,
kuna tundsin, et see pole õige ja sellega ei saa edasi minna.
Kuid siis lugesin Piiblist, et Jumal vihkab hülgamist,
mistõttu leppisin oma sõbrannaga ära,
kuna arvasin, et Jumal tahab, et jätkaksin.
Kuid see pole see, mida see tähendab.
See tähendab seda, et kui oled tõotanud Jumala palge ees
armastada nii heas kui halvas, nii kergetel kui rasketel aegadel,
siis sellest ei saa enam taganeda.
Me ei leppinud küll järgnevas kokku, aga räägime sellest siiski.
Kui meid vaatab mõni inimene või isegi palju selliseid,
kelle elus on olnud abielulahutus,
mis on põhjustanud palju valu ja süütunnet.
"Oli see ikka õige otsus? Suudan ma üldse kunagi andestada?"
Kuidas peaks sellises olukorras, kus asjad pole läinud ideaali kohaselt,
suhtuma nii oma lahutusse ja uuesti abiellumisse
või uutesse lahutustesse ja uutesse abiellumistesse?
Kuidas sellesse kõigesse suhtuda?
Kas seegi on olukord, kus peaks meelt parandama?
Kui sa parandad meelt, siis sa ka pöördud Jumala poole.
Kui aga pöördud Jumala poole,
siis selle olukorra- ja selle oma elu ajalooga,
mis puudutab su hetkeolukorda.
Jumal ei tegele su asjadega hüpoteetilisel, kujutelma tasandil,
vaid selles olukorras, kus omadega just praegu oled.
Vaadates siit edasi.
Me ei tohi ajada segi kahte asja.
Jumala Sõna ütleb näiteks...
Räägin hetke ühe teisest asjast, et vastata selle kaudu su küsimusele.
Jumala Sõna ütleb, et ainuüksi himustav pilk on juba patt.
Kui tahan tunnistada oma elu põhjal, et mu pilk pole puhas,
siis ma ei saa öelda,
et see Jumala arvamus ja Jeesuse õpetus on täiega rumal,
vaid et tegelikult see nii ongi ja see on võimas.
Ehk siis, ma tunnistan, et nii on ja et Jumalal on õigus.
Kuid ma olen eksinud selle vastu.
Kuid nagu ennist ütlesin, siin on see võrratu salm:
"Kui me oma patud tunnistame..."
Mis iganes patud need siis ka poleks.
Mis iganes patud need ka poleks.
"...on Jumal ustav ja õige,
nõnda et ta annab andeks meie patud ja puhastab meid kogu ülekohtust."
Kõik valed asjad, valikud ja otsused me elus -
need kõik on võimalik andeks saada.
Kuid see ei tee tühjaks seda, mida Jumal on öelnud
ja üks neist on see, et sa ei tohi hüljata oma abikaasat.
See korraldus kehtib endiselt.
Küll aga saad sa andeks, kui oled eksinud.
Kuid siis tekkib küsimus,
kuidas elada oma praeguse abikaasaga?
Kas ma võin tunda end hästi,
kui olen tunnistanud oma eksimuse, mida ei saa enam muuta?
Võin ma nüüd siit edasi elada puhta südametunnistusega
Jumala valguses?
Enne, kui sellele vastan, veel üks teine asi.
Mulle öeldi kord, kui see teema jutuks tuli:
"Mis sul viga rääkida!",
mille mõte oli see,
et ma pole millestki sellisest läbi läinud.
Nii peame olema väga ettevaatlikud,
sest meil pole aimugi, kui kerge või raske sul või mul on.
Ma ei tea, mis on lihtsaim lahendus.
Kas lihtsam on jääda abiellu?
On see ikka lihtsaim lahendus?
Kuid tulles su küsimuse juurde,
siis ma ei saa elada mõnda muud elu kui see, mis mul täna on.
Ma ei saa minna tagasi oma minevikku,
et seda kustutada või muuta.
Ma olen täna siin kogu oma mineviku,
pattude ja eksimustega, mis mu elus on.
Ja ka kõige selle heaga, mida Jumal on mulle andnud.
Ja just sellisena ma ka tunnistan: "Jumal, Sinul on kõiges õigus.
Kõik, mida Sa ütled, on tõsi.
Mu elus on palju pattu,
kuid aitäh, et oled lubanud andestada, kui tunnistan Sulle kõik oma patud.
Aitäh, et võin olla nüüd puhastatud ja Jeesuse vere läbi andeks saanud
Sinu laps.
Just nüüd ja praegu.
Täna."
Me ei saa kaubelda Jumalaga, püüdes rääkida musta valgeks.
Me peame aktsepteerima Jumala Sõna õpetust,
mille kaudu saame ka võtta vastu Tema täiusliku armastuse.
See pole nii, et Jumal kiusab sind kõigu su mineviku asjadega.
Ta ütleb hoopis: "Vaata, mina teen uut!"
Kuid mida ma teistele ütlen? Millist lahendust neile soovitan?
Kas seda, mida Jumal oleks minugi puhul soovinud,
kuid milleks ma polnud oma nõrkuste ning pattude poolest võimeline,
või soovitan ma Jumala lahendusi nüüd siit edasi?
Räägin kolmandat korda veelkord alustuseks millestki muust.
Professionaalsed abielunõustajad, kes teevad seda tööd ööd ja päevad...
Ööd ja päevad?
- No vähemalt päevad.
- Vähemalt pooled neist.
Nad ütlevad, et suurem osa
või vähemalt suur osa lahutustest on täiesti ilma asjata.
Paljud lahutatud väidavad seda sama.
Ma väidan, et kui selles olukorras püütaks leida lepitust.
Räägin nüüd sellest abielust,
kus sina, mina ja kõik teised hetkel on.
Kui seda abielu lepitataks.
Kui tulevad patt, nagistamised, erimeelsused ja armastuse kadumine,
siis isegi, et see ei kõla siinses kontekstis hästi,
tuleks siiski parandada meelt.
Ütlen seda iseendalegi praegu.
Palu andeks.
Ole alandlik.
Armastusel on kombeks - kas just alati, aga väga tihti,
sünnitada vastuarmastust.
Tule poolele teele vastu.
Tee nii nagu Jeesus ütles:
"Kui keegi palub su käest ühte särki, anna talle kolm."
Sageli pole palju tarvis.
Tülid tekkivad väikestest asjadest, mis paisuvad suureks.
Paranda meelt!
Sama kehtib kõigi me teistegi suhete puhul.
See on Jumala ravim me jaoks,
et pöörduksime alandlikkuses Tema poole
ja tunnistaksime oma asjad üles.
Ja teeksime seda ka teistega nii.
"Anna andeks, et sulle ennist pahasti ütlesin."
See on meeleparanduses elamine.
Meil on veel kolm minutit, et veel ühest asjast rääkida.
Kui on raske uskuda, et võime saada oma patud andeks,
siis vajame kedagi, kellega koos minna Jumala ette
ja tunnistada oma patud üles,
kuuldes siis samas, et me saame andeks
ja võime jätkata oma elu.
Kui oluline see on leida endale selline inimene,
kelle ees pole mingeid saladusi?
Ülimalt oluline.
Tore, et selle teemaks võtsid.
Tahaks julgustada igat inimest -
leida endale mõni usaldusväärne isik.
Soovitavalt pastor ja sinuga samast soost olev isik.
Peab see tingimata pastor olema?
- No mitte tingimata.
Kuid mõni usaldusväärne
ja sinust vanem ning kogenum kristlane,
kelle peale sa saad loota.
Pastorite puhul on see hea asi, et neil on konfidentsiaalsuse nõue.
Mis peaks olema kõigil teistelgi. - Peaks muidugi.
Ela selle inimese ees avalikult ja nö valguses käies.
Jaga temaga oma raskustest ja asjadest, mis sind vaevavad.
Tunnista oma patud.
Kõige aluseks on muidugi see,
et sa tunnistad need asjad eelkõige Jumala ees ja palves,
kuid ma võin tunnistada seda ka teise kristlase ees,
kes võib kuulutada mulle mu patud andeks.
See komme on kehtinud sama kaua kui kristlased on üldse eksisteerinud.
2000. aastat ühist valguses käimist.
See teine inimene on kui saadik minu ja Jeesuse vahel
ja ma jagan temaga asju nii nagu Jeesusegagi.
See inimene võib mulle anda ka head nõu
ning olla kui peegliks mu elus.
Ta võib olla mu mentor ja nõuandja.
See on ülimalt oluline.
Soovitan seda igale kristlasele.
Sul peaks olema keegi,
kellele võiksid helistada sisuliselt 24/7,
küsides: "Saaksid sa mind palun kuulata?"
Olen ise kogenud,
kuidas süütunne saab murtud,
kui keegi kuulutab sulle 300. km kauguselt patud andeks.
- See on imeline eesõigus.
Samas on inimesi,
kes parandavad meelt kümneid ja kümneid kordi,
kuid ei suuda kuidagi uskuda selle mõjusse.
Ükskõik, kui palju ja kellele oma patte ka ei tunnistaks.
Ikka on kuidagi raske uskuda, et need patud on andeks antud.
Mida siis teha?
- Sa jätsid parimad küsimused kõige lõpuks.
Siin võib olla tegu ühe suure väärarusaamaga.
Me ei saa kunagi oma patte andeks selle pärast, et me neid tunnistame,
vaid selle pärast, et Jeesus andestab need meile,
kuna Ta suri ristil me pattude eest.
Kuid elades koos Jeesusega tuleb ikka igasugu asju me ellu
ja mul on vajadus need asjad üles tunnistada.
Ma teen seda korra ja usun, et see on mulle andeks antud.
Probleem aga on selles,
kui ma ei usu sellesse, mida Jeesus ütleb.
Paljud piinavad end oma vanade pattudega ikka ja jälle,
samas kui Jeesus ütles juba ammu: "Mu poeg, mu tütar,
ole rahus, sest kõik su patud on sulle andeks antud."
Me vaevame end mineviku asjade-, valikute- ja pattudega,
mida me ei saa enam olematuks teha.
Seetõttu tulebki vaid uskuda, et Jeesus armastab sind
ja on surnud su eest,
andestades sulle kõik su patud.
Ela koos Temaga meeleparanduse vaimus.
Taoline inimene võib vajada abi ka muus vallas.
Ta võib vajada hingehoidu ja abi oma minapildiga toimetulekul.
Paljud asjad on seotud mitmete muude aspektidega,
mistõttu me ei väidagi,
et kõik laheneb kui iseenesest, kui oma patud üles tunnistad.
Patu teema saab jah lahendatud,
kuid kõige muu osas läheb ka muud abi vaja.
Tõsi see on.
Aitäh! Neist teemadest võikski jääda rääkima.
Tänud sullegi, et olid meiega!
Jätkame taas järgmine kord teemadega elust enesest.
Kui sul on mõni asi,
mille osas sul on raske uskuda andestust,
siis ütlen just praegu,
et Jeesuse nimel on see sulle andeks antud.
Jeesus suri kõigi su pattude eest ja on lepitanud need kõik.
Aamen.
Jätkame järgmine kord.
Seniks aga rohkelt õnnistusi ja kõike head!
Tõlge: Anne-Ly Raukas