VARAAIT
Tere tulemast "Varaaita"!
Alustame tänasega 5-osalist vestlussarja,
mida võiks nimetada olulisteks teemadeks elust enesest.
Tahame rääkida sellistel rasketel teemadel
nagu põrgu, meeleparandus,
kas usklik saab loobuda oma usust
ja mitmetel muudel arutelusid ärgitavatel teemadel.
Minu tänaseks külaliseks
on mu aastatepikkune sõber Leif Nummela.
Tere tulemast! - Tänan.
Sellest on päris pikk aeg, kui alustasime "Piiblikohviku" saatega.
- Ikka pikki aastaid.
Kuid sa teed endiselt seda saadet? - Ikka.
Mul on endiselt "Piiblikohvik" ja sul oma saade.
Kuid sellest on tõesti palju aastaid,
kui alustasime üheskoos väikestes ruumides Pasilas.
TV7 oli just äsja alustanud oma tegevust.
Me räägime täna hukatusest ehk põrgust.
Milline on su meelest tänapäeva suhtumine põrgusse?
Seda siis kristlaste ringkonnas.
See on huvitav küsimus,
sest maailm ei räägi just suurt palju põrgust.
Uskmatud ei mõtle sellele ega võta seda tõsiselt.
Kuid ma ei mäleta kogu oma usklikuks olemise aja vältel,
mida on üle 40. aasta,
et oleks kunagi olnud sellist aega,
kus kristlaste seas oleks nii palju valeõpetusi põrgust
ja kus samas nii vähe räägitaks ning õpetataks sellest Piibli kohaselt.
Ja kolmandaks - põrgut ei võeta enam eriti tõsiselt.
Kui palju esineb kristlaste seas sellist õpetust, et põrgut pole olemas?
Ütleksin, et päris nii vist ikka pole, et põrgu olemasolu täielikult eitataks.
Küll aga levib üsna laialdaselt selline õpetus,
et põrgu ei kesta igavesti,
vaid et tegu on teatud aega kestva karistusega
ja peale seda Jumal hävitab nii põrgu kui seal olevad inimesed.
Et siis - see karistus kestab vaid mõnda aega.
Me tuleme selle teema ja seda mõjutavate tegurite juurde
pisut hiljem tagasi,
kuid küsiksin praegu,
mis üldse tingib taolise kristlaste suhtumise põrgusse?
Nii Soomes kui kogu maailmas.
Usun, et sellel on kaks peamist põhjust.
Üks on see, et meie pilt Jumalast on totaalselt muutunud.
Meil on Jumalast hoopis teine arusaam
kui see, mida me Piiblist näeme.
- Ja milline see varem oli.
Just.
Pilt Vana ja Uue Testamendi Jumalast
pole täna enam see, mis see kunagi oli.
Teine põhjus on aga see,
et Piiblit ei peeta enam Jumala Sõnaks nii nagu varem.
See, millest Piibel räägib, et tõuse enam nii esile
ja seda ei peeta enam ajakohaseks ning oluliseks.
Mis siis juhib ja mõjutab inimeste arvamusi kui mitte Piibel?
Kui mõelda sellele,
mida kristlikes ringkondades üleüldiselt räägitakse ja kuulutatakse,
siis see on kui mingit sorti rakendus sellest,
mida nimetatakse armastuseks.
Räägitakse, et Jumal on armastus,
täites seejärel Tema armastuse tuum mingi oma sisuga,
öeldes, et vot Jumal ongi selline.
Ehk siis, usutakse Jumalasse - armastavasse Jumalasse,
kuid Tema armastust kuvatakse kõige selle läbi,
mida ise selleks armastuseks peetakse.
Kuid see võib olla totaalselt midagi muud
kui see, millest Piibel räägib
ja millest kasvõi Jeesus ise rääkis.
On see ehk tingitud sellest,
et inimesel on raske leppida võimalusega lõpetada põrgus?
Et siis, sellele tahetakse leida ükskõik, milline muu alternatiiv.
See on tõesti üsna tõsine ja kaalukas mõte,
mis tõesti paneb inimese peatuma.
Teadmine, et on olemas võimalus saada igaveseks lahutatud Jumalast
ja minna igavesse hukatusse.
Seda enam, et Piibel räägib sellest.
Nii et, kui sellele mõtlema hakata, siis see tõesti peatab inimese
ja tekitab temas soovi seada oma asjad Jumalaga korda,
et tal poleks vähimatki riski jõuda elu lõpusirgel "valele aadressile"
Tuleme nüüd lisaks Piiblile
veel ühe selle teemaga seotud arvamuse juurde,
et põrgu ei kesta igavesti.
Võiksid sa palun sellest lähemalt rääkida,
mis erinevad mõtted on selle arvamusega seotud?
Teoloogilises keeles kutsutakse seda
tingimuslikuks olukorraks.
See tähendab seda, et kui sured, jõuad ka kohtu ette.
Seda usuvad nii tavainimesed, teoloogid kui õpetajad.
Seejärel aga mõistab Jumal su hukka vaid teatud ajaks,
mille pikkust ei kiputa väga defineerima.
Sa saad ühe karistuse,
mis samas ei kesta igavesti ja selles ongi kogu selle õpetuse tuum
See pole igavene ega lõputu nagu taevas seda on.
Siinkohal mõtlen kohe katoliku kiriku puhastustule peale.
Kas ajutise põrgu näol pole tegu mitte
klassikalise versiooni uuema versiooniga?
Seal on tavaliselt see võimalus, mis puudutab üldiselt päästetuid,
et sa pääsed taevasse peale seda,
kui sind on peale maise elu lõppu puhastatud.
Kuid see on tingitud valearusaamast andestuse ja pääste suhtes.
See hukatusele ja põrgule antud piiratud aeg
on üsnagi omaette õpetus.
Ma ei tea, kas selle kaudu püütakse kui lohutada inimesi,
et põrgu polegi igavene?
Igal juhul püütakse kogu loost kõrvaldada Piibli õpetus,
et on vaid üks elu ja peale seda tuleb kohus.
"Me sureme vaid korra ja seejärel tuleb kohus"
ütleb kiri Heebrealastele.
Ehk siis, nad tahavad kõrvaldada selle,
et Jumal on püha, et tuleb kohus ja patt on reaalne
ning me üle mõistetakse kohut.
Samas ei taheta rääkida sellestki,
kui kaua see põrgus olemise aeg Piibli kohaselt kestab.
Milliseid seisukohti võib veel leida tänapäeva teoloogiast ja kristlusest?
Üks vägagi levinud seisukoht,
mis ka Soomes mõnda aega tagasi pead tõstis,
kuid millest nüüd enam väga kuulda pole,
on mõte, et mingit põrgut pole olemaski
või kui ongi, siis inimesi sinna küll ei saadeta.
Usutakse, et kõik päästetakse ja kõik pääsevad taevasse.
Kõik need versioonid püüavad kõrvaldada
Jumala tingimusteta pühadust
ja nende kõigiga on üks suur probleem.
Kui ei eksisteeriks igavest hukatust ehk põrgut,
siis Jumal peaks loobuma oma pühadusest
ja hakkama suhtuma inimeste pattu hoopis teisti.
Sest kui Jumal ütleb Piiblis,
et ilma andeksandmise ja lunastuseta pärib inimene igavese karistuse
ja ta eraldatakse Jumalast igaveseks,
siis kui nüüd Jumal ei muuda oma meelt,
on tegu siiski igavese karistusega.
Või siis peaks teise variandina inimene muutuma.
Miskipärast on osadel arusaam,
et isegi, et inimene on elanud oma elu täiesti ükskõiksena Jumala suhtes,
Tema armu täiega tõrjudes,
siis mingi hetk põrgusse jõudes muudab ta korraga oma meelt.
See on väga levinud arusaam.
Piibel aga ei kinnita seda kuidagi.
Me teame seda Jeesuse näidet mehest, kes jõudis põrgusse
ja kes hüüdis sealt Aabrahami poole, temaga vesteldes.
See mees ei näidanud üles vähimatki kahetsuse märki.
Seda siis piibellikus mõttes.
Ta ei näidanud üles mingit soovi parandada meelt.
Ta suhtumine põrgus oli endiselt vale; ta endiselt kamandas seal
ja tundus olevat keegi, kes ei arvanud vajavat Jumala armu.
Ehk siis, inimene ei muutu ja Jumal ei muutu ammugi mitte.
Ehk siis, kui inimene ei paranda meelt ega lase Jumala armul end muuta,
siis hüljates lõplikult Jumala ja Tema pühaduse,
saab ta olema hukatuses ehk põrgus igavesti.
Kuna Jumal ei muutu ja inimene ei muutu,
siis seetõttu see ongi igavene.
Mida Piibel meile põrgust räägib ja miks inimene sinna üldse jõuab?
Jumal ütleb oma Sõnas, et Ta on püha
ja et patul on oma tagajärjed.
See kehtis juba täitsa alguses,
kus Jumal ütles inimesele: "Kui sellest puust sööd, siis sa sured."
Patul on oma tagajärg.
See pole kunagi ilma tagajärjeta.
Patu lõplik tagajärg aga on põrgu -
lahutatus Jumalast.
Me peame mõistma,
et Jumal on kõige hea, imelise ja ilusa allikas.
Kuid siis tuli pattulangemine, mis tõi kaasa kõik halva ja surma.
Kui lahutame end Jumalast, lahutame end kõigest heast
ja see tähendabki põrgut.
See on reaalne koht ja olukord, mitte mingi kujutelm.
Põrgu on reaalne koht,
kus pole Jumala headust, armu ja armastust,
kuna see on lõplikult ja igaveseks hüljatud paik.
See on see, mis põrgu on.
Kui mõelda kristlaste hoiakute peale,
siis tahaks küsida,
kas see mõjutab ka kuidagi mu päästet,
kas ma võtan põrgut just sellisena nagu see on
või ma arvan, et see ei kesta igavesti
või et see polegi nii hull koht?
Kas või kuidas see mõjutab kristlase päästet?
See on hea küsimus.
Vastan sellele Jeesuse enda sõnadega
Luuka evangeeliumi 12:4 põhjal:
"Teile aga, oma sõpradele, ma ütlen..."
Jeesus alustab siin sõbralikult.
Tal oli midagi olulist öelda ja Ta tahtis olla sõbralik seda tehes.
"Ärge kartke neid, kes ihu tapavad
ja pärast seda ei saa midagi rohkemat teha!"
Ehk siis, me suurimaks hirmuks ei peaks olema need,
kes ohustavad meid maises elus.
"Ma näitan teile, keda teil tuleb karta:
kartke teda, kellel on meelevald pärast tapmist heita põrgusse!
Jah, ma ütlen teile, teda kartke!"
Ehk siis, see viitab hoiakule Jumala suhtes.
Küsisid, kas me arvamused muudavad midagi?
Absoluutselt!
Meie suhtumine Jumalasse muutub,
meie arusaam Jumala pühadusest muutub,
meie arusaam Jumala puhtusest ja õigusest muutub,
meie arusaam sellest, kas Jumal võiks võtta ehk vabamalt
ja vaadata teatud asjadele läbi sõrmede.
Kas Ta võiks teha järeleandmisi teatud halbade asjade osas?
Me peame meeles pidama, et kui tahame sellist taevast,
kuhu mitte midagi halba enam mitte kunagi ei pääseks,
siis peavad ka eksisteerima tingimusteta headus,
puhtus ja pühadus.
Jumal peab piirid lõplikult kinni panema,
laskmata millelgi halval sisse tulla.
Sest kui taevasse pääseks kasvõi natukenegi halba ja patust,
oleks see sama hea, kui tilgutada klaasi vaid tilk mürki
ja see avaldaks mõju kogu klaasitäiele.
Ehk siis, rääkides taevast, peab seal valitsema täiuslikkus.
Ja kui Jumal tahab, et nii oleks, siis Ta ei aktsepteeri mingit pattu,
vaid Ta kõrvaldab kogu patu, vale, ebaõigluse, ülekohtu ja mittepuhtuse,
mis on kõik teel põrgusse.
Nii et, inimene, kes ei taha parandada meelt
ja pöörduda Jumala poole,
uskudes seda andi, mille Ta on andnud...
Meil tuleb meeles pidada, et samal ajal, kui räägitakse põrgust,
pakutakse meile kogu selle aja täiuslikku pääseteed sellest.
Täielikku andestust sulaselge armu ja armastuse kaudu.
Kui ma aga hülgan selle lõpuni välja, soovimata sellest midagi kuulda,
siis tuleb mängu see C.S. Lewise tuntud ütlemine:
"Inimesed, kes ei palu kunagi: "Jumal, Sinu tahe sündigu!",
neile ütleb Jumal lõpuks:
"Heakene küll, sündigu siis sinu tahtmine."
Ja selleks on põrgu.
Olles ise sellele kõigele mõelnud,
siis usun, et üks põhjus, miks inimene eitab põrgut,
on selles, et ta eitab omaenda patusust.
Ta mõtleb: "No lapsed on lapsed ja küllap Jumal ikka mõistab,
olemata liiga pahane mu tegude peale."
Kuid taoline mõtteviis mõjutab mu suhtumist Piiblisse,
põrgusse ja ka Jeesusesse.
Just nimelt neid kõiki.
See mõjutab mu suhet Jumalaga,
kuid samas ka kõiki neid asju, millest just äsja mainisid.
Nii võib inimene hakata mõtlema, et ta ei peagi oma patte tunnistama,
sest ega see patt nüüd nii tõsine asi ka ole.
See pole mingi selline asi, mis mind põrgusse viiks.
Siinkohal peab muidugi meeles pidama,
et rääkides patust
tuleb vaadata seda, mida Piibel patu kohta ütleb
ja mitte seda, mida inimesed sellest arvavad.
Kuid patt on ikka nii tõsine asi,
et see on kui katk,
mille lõpptulemuseks on igavene hukatus.
Seda mõistes suhtume me ka tõsiselt nii Jumalasse kui oma pattu
ja ennekõike tekitab see meis suure igatsuse pääste järele.
Kuidas see patune Leif
saaks olla ühendatud absoluutselt püha ja puhta Jumalaga?
Kuidas see oleks võimalik?
Aga kuidas siis inimene saaks pääseda põrgust?
Üks võrratumaid Piibli kirjakohti on Johannese 3:36, kus öeldakse:
"Kes usub Pojasse, sellel on igavene elu,
aga kes ei kuula Poja sõna, see ei näe elu,
vaid tema peale jääb Jumala viha."
Pane tähele - Jumala viha jääb tema peale,
mis tähendab igavest hukatust ehk põrgut.
Mis vahe seal on?
See, kellel on Poeg.
Mitte midagi muud pole tarvis ja miski muu ka ei aita kui vaid Jeesus
Jeesus on Jumala Poeg.
Kui sul on Jeesus,
on sul täiuslik kaitse igavese hukatuse eest.
Sa ei saa minna hukka, kui sul on Jeesus,
sest Jeesus kaitseb sind ja on sinu ning Jumala vahemees.
Kui mõelda eesootavale kohtule,
siis Jumal küsib seal, kuidas olen oma elu elanud
ja kuidas oma aega, raha ning mõtteid kasutanud?
Ma peaks tunnistama Jumala ees, et olen patune ja vääriksin põrgut.
Minus endas pole mitte midagi,
mille pärast mind ei võiks saata põrgusse.
Mitte midagi.
Kuid siis tuleb Poeg mängu, kes ütleb:
"Mina olen tema õigus ja pühadus,
mina olen tema pääste ja andeksandmine."
Mitte miski muu kui vaid Poeg.
Mul on piiblikooli aegadest üks kogemus,
kus kogesin oma patusust väga sügaval moel.
Ma seisin kui kuristiku äärel, vaadates sinna kuristikku
ja mida enam ma sinna vaatasin,
seda sügavamaks see tundus muutuvat
ja seda lootusetum mu olukord näis.
Ja ma mõistsin, et mind ei lahuta põrgust mitte miski -
ma olin täiega põrgu kandidaat.
Mind ei lahutanud sellest miski muu kui vaid Jeesus.
Mitte miski ei lahuta mind sellest nii täiuslikult kui Jeesus.
Erakordne!
See polegi vaid see:
"Hooh, ma sain päästetud ja mul on nüüd Jeesus!"
Küsimus on pigem selles,
et kui sul on Jeesus, siis sa ka ei saa minna hukka,
kuna Jeesuse pühadus, puhtus ja õigus on piisavad
mitte vaid sulle, aga kõigile maailma inimestele.
Kõik võiksid varjuda Jeesuse tiiva alla.
Kui ma aga hülgan Poja,
siis Piibel ütleb selle kohta ühes kohas väga tõsiselt,
et kes tallab jalge alla Jeesuse vere,
pidades seda mittemillekski ja öeldes, et ta ei vaja seda,
siis talle ei saa osaks midagi muud kui vaid kohutav kohtuotsus.
Ehk siis, ilma Jeesuseta pole mingit lootust.
Seda on ka kõigis aruteludes oluline meeles pidada.
Ka tänapäeval, kus püütakse erinevaid usundeid võrdsustada
või ühte patta panna, öeldes, et neil pole mingit vahet
ja et kõigi usundite eesmärk ja siht on üks.
Kuid neid kõiki eristab üks igavene erinevus - Jeesus.
Jeesus on ainus Päästja
ja kui sa Temasse teadlikult ei usu, pole sul ka mingit päästet.
Sa oled täiskasvanud inimene ja oled kuulnud evangeeliumi,
mistõttu tea, et tegu on tõsise ja igavikku puudutava küsimusega.
Sa alustasid küsimusega,
mis teeb vahe sisse õige ja vale vahel?
Miks küll kristlik kuulutus on sageli maailma väljaütlemiste kordamine?
Või on kristlus ka kui populaarpsühholoogia
ning edu ja õitsengu promomine elus.
Miks ei räägita sellest, et Jeesus on ainus,
kes võib päästa igavesest hukatusest.
Mitte üheski teises usundis pole taolist sõnumit kui vaid ristiusus.
Jeesus on ainus, kes päästab.
Siinkohal üks kommentaar, mis tänapäeval su öeldu vastu tõuseb,
on see, et hirm põrgu ees on väga nadi põhjus saada usklikuks.
Et keegi ei peaks saama usklikuks ja lootma Jeesusele
ainuüksi hirmust põrgu ees,
vaid ikka sellest lähtuvalt, et Jumal armastab meid.
Mida sa sellest arvad?
Kas hirm põrgu ees on hea põhjus saada usklikuks?
See on hea põhjus kogu selle loo terviklikkuses.
Kui on olemas püha Jumal ja samas sina oled patune inimene,
siis selle kahe koosluse tulemuseks on väljateenitud põrgu.
Nii nagu ennist isegi oma kogemuse põhjal ütlesid,
et inimlikult poleks miski saanud lahutada sind põrgust.
Olen isegi seda kogenud ja kogen veel tänagi,
et mind ei eralda põrgust mitte miski muu kui vaid Jeesus.
Nii et, sellest vaatenurgast vaadatuna on eriti hea põhjus mõelda:
"Kui ma ei paranda meelt
ega pöördu Jumala poole saamaks oma patte andeks,
siis kui Jeesus pole mu päästja, ma lähen hukatusse."
See on vägagi mõjuv põhjus.
See on täpselt sama hea põhjus kui paljudes muudeski oludes,
kus sa püüad vältida olukordi, mis viivad sind halbade asjade juurde.
Sa ei taha liikuda nende suunas.
Nii et, kui sa mõistad, mis on patu tagajärg
ja milline on su positsioon püha Jumala ees,
siis see on ikka kohe väga, väga hea põhjus
hakata uskuma Jeesusesse ja loota Tema peale.
Küsin veel ka seda,
et kas me peaks rääkima põrgust rohkem?
Ja kui peaks, siis kuidas?
Sellest peaks rääkima samamoodi nagu Piibel sellest räägib.
See huvitav lugu on see,
et Piiblis ei räägi mitte keegi teine nii palju põrgust kui Jeesus.
Usun, et üks põhjus selleks on see,
et Ta haldab seda teemat kõige paremini.
Teine põhjus on aga see,
et Ta on kõige armastavam isik, kes maa peal eales elanud.
Ta on täis Jumala armastust
ja seetõttu Ta tahab ka rääkida tõtt ning hoiatada inimesi.
Ta on ainus, kes räägib nii detailselt põrgust.
See on muide huvitav,
sest kui küsida tänapäeva inimeste käest,
millisesse Jeesusesse nad usuvad,
siis nad võivad öelda näiteks, et Mäejutluse Jeesusesse,
mis viitab Jeesusele kui üleüldisele heategijale.
Kuid kui lugeda Mäejutlust...
Nii Mäejutluses kui kõikjal mujalgi rääkis Jeesus Jumala pühadusest
ja väga tõsiselt patust ning igavesest hukatusest.
Ta ütles muide vägagi selgelt, et ühed lähevad igavesse ellu
ja teised igavesse hukatusse.
Mõlemad paigad on igavesed ja lõplikud
ja mõlemasse läheb inimesi.
Küsimus vaid on, kumba sina lähed?
On see üks konkreetne koht?
Paljud peavad seda vaid kui kujundiks vaimsest ja hingelisest ängist,
kus ehk sõbrad on siiski kaasas ja saab natuke ikka pidu ka panna.
Või on tegu siiski konkreetse tulega, milles maod ei hävi?
Või kui täpse ja konkreetse asjana seda kõike võtma peaks?
Seda tuleks võtta ikka väga konkreetse paigana.
Kõik, mis tuleb peale maist elu
on palju reaalsem ja konkreetsem kui me maine elu siin.
Siinses elus me näeme, kuuleme ja maitseme piiratult.
Kõik maine on pattu langemise tõttu piiratud.
Kuid sealses elus toimivad me aistingud täiuslikult.
Kui inimesed ütlevad, et neile piisab juba maisestki põrgust,
siis ainuüksi selline mõte peaks juba üles äratama.
Sest kui juba maine elu on nii kohutav,
siis mis siis veel saab, kui Jumal end täielikult taandab,
kõrvaldades ka oma kaitsva ja hoidva armu,
mis hetkel veel hingab kogu maailma üle,
isegi, et oleme nii kohutavalt patused.
Mis siis saab, kui Ta meid jäädavalt hülgab?
Põrgu on kohutav koht, mida ei anna sõnades kirjeldadagi.
Tegu on vägagi konkreetse paigaga,
kuid olgu siinkohal veelkord öeldud -
ainuüksi Jumala Poeg saab päästa sellest.
Temast on enam kui küll
ja Ta päästab meid põrgust täielikult ja lõplikult.
Aamen.
Aitäh sulle Leif.
Palvetame veel üheskoos kõige lõpetuseks.
Jeesus, me täname Sind, et päästad meid täiuslikult hukatusest.
Mitte miski muu ei saa meid päästa kui vaid Sina,
kes Sa teed seda nii täiuslikult.
Issand, me palume, et igaüks, kes on meid täna kuulnud,
võiks otsustada mitte minna põrgusse,
aga pääseda ükskõik, mis hinna eest taevasse.
Aitäh, et Sa aitad, päästad ja puhastad
ning aitad meil jõuda taevasse.
Jeesuse nimel, aamen.
Tore, et olid meiega.
Jätkame järgmine kord taas oluliste teemadega elust enesest,
rääkides vägagi tõsisel teemal,
kuid sellest siis juba järgmine kord.
Soovides toetada TV7 tööd, võid helistada 900 1777 (hind 7. eur),
või teha ka pangaülekande, leides me andmed www.tv7.ee
Ole tuhandeks õnnistatud ja näeme järgmine kord!
Kõike head!
Tõlge: Anne-Ly Raukas