VARAAIT
Tere tulemast taas "Varaaita"!
Sel korral me alustame uue õpetussarjaga, milles käsitleme
minu arvates väga praktilist ja huvitavat ja aktuaalset
Uue Testamendi raamatut, nimelt Peetruse esimest kirja.
Selle leiame Uue Testamendi lõpuosast, Heebrealaste kirja ja
Ilmutuse raamatu vahelt. See raamat on suunatud inimestele,
kes elasid tagakiusu ajal, julgustades neid liikuma vastuvoolu.
Kristlane on nagu kala, kes liigub vastuvoolu
puhta vee poole. Ta on sündinud puhtas vees,
ülajooksul ja sinna igatseb kristlane alati.
Peetruse kirja tunnustati algkoguduses Jeesuse jüngri
Peetruse kirjutatud kirjaks. Nii Polykarpos, Paphias ja Ireneus,
kõik viitavad sellele, et Peetrus on kirjutanud selle kirja.
Lisaks viidatakse teises Peetruse kirjas esimesele, mida tunti
Peetruse kirjutatuna juba tookord. Peetrus ise annab mõista,
et on kirjutanud selle kirja Babüloonias.
Kus see Babüloonia õieti on? Võimalikke kohti on kaks.
Babüloonia alad praeguse Iraagi aladel või siis Roomas.
Põlised Babüloonia alad olid tol ajal kõrvalised ja vähetähtsad alad.
Mitte ühegi allika põhjal ei teata, et Peetrus oleks käinud neil aladel.
Ka kristlikust kogudusest ei ole sellest ajast-kohast mingeid teateid.
Roomat seevastu võrreldakse Uues Testamendis korduvalt
Babülooniaga. Samuti nagu Babülon Vana Testamendi ajal, nii ka Rooma
esindas selle kirja kirjutamise ajal jumalatut maailma ja Jumala vaenlast.
Teatakse kindlalt, et Peetrus veetis oma elu viimased aastad
justnimelt Roomas ja suri seal keiser Nero tagakiusu ajal, mis
kestsid umbes aastast 65 kuni 168 peale Kristust.
Lisaks mainib Eusebius, et Rooma piiskop Paphian on öelnud, et
Peetrus kirjutas kirjad Roomas. Paphian suri aastal 130 pKr.
Seega on tõenäoline ja väga usutav, et Peetrus kirjutas
selle kirja ja justnimelt Roomas.
See kiri oli adresseeritud Pontose Kapadookia, Galaatia, Aasia ja
Bitüünia aladele. Seal elavatele kristlastele, hajutatud kristlastele.
Siin on pilt Rooma aladest. Rooma on ainsa linnana märgitud punktiga.
Kapadookia, Pontos, Bitüünia, Galaatia, Aasia asusid kõik sellel
alal, enam-vähem sellel alal. Sellele paikkonnale kirjutas
Peetrus oma kirja. Hajutatud võõramaalastele.
See oli karjase kiri kogudustele, kes elasid mitmetes välistes survetes.
See kiri julgustab lugejaid usus kasvama Jumalas.
See julgustab kuuletuma Jumalale, eriti kannatuste keskel.
Selles kirjas tuleb selgelt esile, et kannatus on Jumala vahend,
millega Ta tõmbab meid enda ligi. Millega Ta saab meid kuuletuma
endale ja millega Ta valmistab meid ette tulevase kirkuse jaoks.
Jumal kasutab kannatust. Kannatus vältimata ei eemalda meid
ühendusest Jumalaga, vaid vastupidi, tõmbab või tõukab meid Jumala poole.
On olemas kannatust, mida Jumal annab omadele.
Päriselt. On olemas kannatus, mida Jumal annab omadele.
Vähemalt Peetruse sõnade kohaselt. Selgemalt on see mõte
väljendatud 4. peatükis salmis 19, kus öeldakse:
"Seepärast usaldagu need, kes Jumala tahtmise järgi
kannatavad, oma hinged ustava Looja hooleks, tehes head."
Läheme täpsemalt selle kirja juurde. Tere tulemast "Varaaita"!
VARAAIT
Peetrus kirjutas oma kirja hajutatud võõramaalastele.
Nendele kristlastele, kes elasid tollal tuntud Aasia aladel.
Kristlastele, kes olid eri paikkondades ja tekst ütleb nii:
"Peetrus, Jeesuse Kristuse apostel, Pontoses, Galaatias, Kapadookias,
Aasias ja Bitüünias hajuvil asuvaile valitud majalistele"
Peetrus kasutab juutide hajutatuse ja maapao kohta kasutatud sõna.
Juudid olid hajutatud kõikjal maailmas. Samamoodi on kristlased
ka tänapäeval hajutatud kõikjal maailmas. Samuti nagu juudid
tuuakse kord oma maale - Iisraeli, samamoodi pääsevad kristlased
kord oma koju - taevasse. See sõna "majalistele" viitab
sellele, et kristlased on vaimulikud võõramaalased selle maailma keskel.
Nende kodumaa on taevas ja nende elupaik siin vaid ajutine.
Kristlastena meie vaim igatseb tagasi ülajooksule, kus me oleme
sündinud ja nimelt taevasse, kus me oleme sündinud.
Meil on igatsus tagasi sinna, kust me oleme pärit.
See maailm ei ole tõeliselt meie kodu, ehkki me teeme olemise
siin üsna koduseks. Sama hingetõmbega tuleb tõdeda,
et kogu võõristuse tundmine ei tulene meie usust.
Võõrana olemist võib tunda ka sotsiaalsetel põhjustel või
psüühhilistel põhjustel või lihtsalt nii, et me kolime teise kohta ja
me oleme üksi. Igatahes tunneb kristlane aeg-ajalt võõramaalase
tunnet siin maailmas. Tekst jätkub salmis 2:
"Jumala Isa etteteadmist mööda Vaimu pühitsemise kaudu sõnakuulmiseks
ja piserdamiseks Jeesuse Kristuse verega! Arm ja rahu rohkenegu teile!"
Selle kirja esimene pikk lause on nagu sissejuhatus kogu kirja.
Selles öeldakse mitu asja. Suurt asja. Tähtsat asja.
Jumal on suveräänne, kõigeväeline ja kõike teadev.
Jumal teab, kes kord pääseb ja kes mitte. Jumala etteteadmine
ei tähenda seda, et Ta oleks ette valinud ühed taevasse ja teised põrgu.
Nagu selline hiigelsuur taevane liugtee ja Jumal seisab seal ja hmm...
Siis läheb seltskond mööda ja Ta mõtleb, et selle võtame, selle jätame
selle võtame ja selle jätame. Selle võtame, ei, seda ei võta.
Nagu meid oleks igavikus kord ettemääratud hukatusse.
Meie oma valik on seotud sellega, kas usume Jeesusesse Kristusesse.
Kristlane on valitud Kristuses. Kui me toetume oma elus Jeesusele,
siis me oleme valitud taevasse. Kui me ei toetu Jeesusele,
siis meid ei ole valitud taevasse, vaid me satume hukatusse.
Meie päästekindlus ei toetu esmalt sellele, et kas mind on määratud
taevasse või on mind määratud hukatusse. Meie päästekindlus toetub
Jeesuse päästetööle. Jumal kutsub igaüht ja annab igaühele võimaluse
päästeks. Me ei mõista, millest see tuleb, et meie arvates kõigil
pole samasugust võimalust kuulda evangeeliumi. Jumal teab seda ja
Jumal vastutab selle eest. Meie ülesanne on rääkida Jeesusest
kõigile inimestele, kui meil on selleks võimalus.
Usk Jeesusesse on eelkõige usk Jeesuse vere patust puhastavasse
väesse, Jeesuse lepitustöösse. Peetruse kohaselt, Peetrus rõhutab
seda siin esimeses kirjas, tema sõnul kuulub Jeesusesse uskumise
juurde ka pühitsus, mille Püha Vaim teostab usklikus, kus kristlane ise
on osaline. Pühitsus on praktiliselt sõnakuulelikkus Kristusele,
Tema sõnadele. Me usume Kristusesse ja me usume Kristust.
Peetrus lõpetab oma sissejuhatuse apostelliku tervitusega.
Kristlase elus on kasvav armu tundmine ja lisanduv rahu Jeesuses.
Ta jätkab peale seda pikka ja tähendusrikast sissejuhatust,
ta ütleb, et ükskõik kus me elame ja usume Jeesusesse, me oleme
valitud Jeesuses. Ka selles, et me oma elus anname ruumi usule.
Siis ta jätkab:
"Kiidetud olgu Jumal ja meie Issanda Jeesuse Kristuse Isa, kes oma
suurt halastust mööda meid on uuesti sünnitanud elavaks lootuseks
Jeesuse Kristuse ülestõusmise läbi surnuist kadumatu ja rüvetamatu ja
närtsimatu pärandi saamiseks, mis taevas on tallel teie jaoks,
mida Jumala väega valvatakse usu läbi õndsuse jaoks,
mis on valmis ilmsiks tulema viimsel ajal!"
Kristlane-uuestisündinud olend. Sa ei suuda teha endast kristlast.
Mitte mingil moel. Selleks on vaja Jumala loomistööd,
Jumala armu. Inimene peab justkui uuesti sündima.
See toimub puhtalt armust, mitte vastavalt teenetele.
Jumal kasutab selleks uuestisünniks oma sõna ja vaimu, Püha Vaimu.
Peetrus ütleb, et kristlane on uuesti sündinud elav lootus taevasse
pääsemisest. See pole surnud lootus, see pole kuiv lootus, see pole
igav lootus. See on elav lootus pääseda taevasse.
Ülestõusmise lootus. See pole selline endale kinnitamine.
See põhineb eelkõige Jeesuse ülestõusmisel.
Ma kuulen siin sellist tamperelase väikest sosinat, et Peetrus ütleb:
"Kindlasti on nii, päris kindlasti, et sa pääsed surnuist ülestõusmisse
ja kindlasti pääsed taevasse!" Sama kindlalt, kui Jeesus on surnud
ja tõusnud üles, sama kindlalt on ka meil pääsetee surematus ihus
Jumala juurde taevasse. Praegusel ajal pole moes rõhutada
kristluses taeva ootust. Peetrus alustab oma kirjas sellest,
et me elame hajutatult ja meid on kutsutud oma elus elama usku
tõeks ja meil on lootus pääseda taevasse. See on kindlalt meie oma.
Meie aja kristluses ei rõhutata eriti palju taevast.
Millal oled viimati kuulnud kuulutust taevast?
Loodetavasti päris hiljuti. Jeesus ütles, et kes armastab
oma elu selles ajas, kaotab selle. See ei ole alati meie ajas nähtav,
aga see on tõsi. Meil on kalduvus võõramaalasena
kohaneda selle ajaga nii, et me enam ei igatsegi ülajooksule
nii, nagu kala igatseb. Kas meie lootus on taevases elus?
Kas me panustame praegusesse aega või tulevasse aega?
Kas me elame praeguse aja asjadest või sellest, mis ootab meid taevas?
Peetrus kinnitab kristlase lootuse ja sihtkoha täielikult tulevasse.
Meid ootab taevas kadumatu, rüvetamatu, närtsimatu pärand.
Selles ajas rooste sööb ja lill närtsib, auto roostetab, toit rikneb,
raha vananeb, õhk saastatakse, koi rikub riided, aeg rikub meie näo.
Igal hommikul kui vaatad peeglisse, paistad vanemana kui eile.
On meeletu panustada ajalikku, sellesse aega, selle aja rahasse
või omandisse või börsile, kus kursid kogu aeg kõiguvad.
Me oleme viimasel ajal kuulnud murettekitavaid uudiseid kõikjalt
maailmast selle kohta, kuidas börsi kursid langevad ja kogu maailm
hoiab hinge kinni, et kas tuleb uus majandussurutis või ei.
Seepärast Peetrus julgustab ja manitseb meid panustama taevasesse.
Kristlase taevane pärand ei sõltu sellest, mis toimub ümberringi.
Seda ei varasta keegi, see ei rikne, see ei roosteta, seda ei söö
inflatsioon. Seda ei tule keegi ära võtma, see on kindlas kohas.
See ootab meid taevas. Igaüks, kes usub Jeesusesse,
seda ootab taevas pärand, mis on palju palju väärtuslikum kui miski,
mida me suudame ette kujutada.
Peetrus on kirjutanud selle kirja tagakiusu varjus elavale kogudusele.
Aasia eri paigus ja Väike-Aasia Rooma riigis, tagakiusu all
kannatavatele kristlastele. Ta ütles, et Jumal suudab kaitsta
meid kuni taevani. Jumal suudab viia meid ülajooksule.
Jumal teeb seda usu kaudu, Ta kasutab selleks meie usaldust
Jumala vastu. Ta sünnitab lootust ja usku ja toidab seda.
Kui ta ütleb, et viimsetel aegadel see sünnib, siis see viitab ajale
vahetult enne Jeesuse tagasitulekut. Siis on eriti pime, siis on eriti
raske ja võib olla, et me oleme üsna lähedal nendele aegadele.
Veel me ei näe pääsemise täitumist, lepitustöö on juba täidetud,
aga nähtav pääste saab tõeks alles siis, kui Jeesus tuleb tagasi
ja kogudus võetakse üles Talle vastu pilvedesse.
Jumal suudab ja tahab kaitsta ka sind kuni taevassse jõudmiseni.
Jumal ütles, et kindlasti, täitsa kindlasti kui sa usud Jeesusesse,
siis täitsa kindlasti sind viiakse kohale taevasse.
Peetrus jätkab salmis 6 ja 7:
"Sellest te väga rõõmutsete, kuigi te nüüd vajaduste korral
pisut kurvastute mõnesugustes kiusatustes,
et teie usk, kui see on läbi katsutud, leitaks kallihinnalisem
olevat kullast, mis kaob ja siiski tules läbi katsutakse, ja
oleks teile kiituseks ja hiilguseks ja auks Jeesuse Kristuse ilmumisel"
Elav lootus taevast ja see tulevane pärand julgustab meid vastu pidama
ajalistes kiusatustes ja katsumistes. Usklikul on see lootus -
see ahistus on ajaline, see kestab vaid hetke ja varsti pääsen
ka mina sinna, kus kõik on parem. Yes! Nagu Paulus, nii ka Peetrus
rõhutab kannatuse tähtsust selles protsessis. Kannatus ja ebaõnn
pole ilmaaegu. Ta ütleb, et kui see on vajalik, siis me kannatame
mitmesugustes kiusatustes. See viitab sellele, et Jumal kasutab
kannatusi meie heaks. Tuleb tahtmine öelda isegi nii jõuliselt, et
Jumal annab vahel meile kannatusi, et Ta võiks nende kaudu meid
endale lähemale tõmmata. Ta kasutab sellist võrdlust siin
kulla puhastamisest. Ma olen sedasi aru saanud,
et kulda omal ajal ja võib-olla ka nüüd puhastatakse sedasi, et
anumasse asetatakse puhastamata kullakang ja seda kuumutatakse
selles nõus tohutusuurel kuumusel, nii et selle pinnale, sulakulla
pinnale tõuseb räbu. Siis see räbu võetakse ära, kuld jahutatakse
ja nii seda vääristatakse, kirgastatakse seda kulda.
See proovitakse järgi ja mida enam kordi on kulda sedasi proovitud,
seda väärtuslikum see on. Uuesti hõõguvaks vedelikuks ja
võetakse sodi ära ja lastakse jahtuda. Ja uuesti. Mida rohkem
kordi seda protsessi on läbi tehtud, seda parem kuld sellest tuleb.
Samuti ka kristlane peab läbi käima kannatuse ja ebaõnne ahjust,
kus Jumal puhastab meid ajalikust räbust ja kus ebaoluline eraldatakse
olulisest. Meil tuleb neid aegu, võib-olla on sul praegu selline aeg,
võib-olla mõni elu olukord, kasvõi abielukriis või armsa kaotus või
raske haigus või laste probleemid või lihtsalt raske inimsuhe.
Äkki on Jumal kasutanud ja kasutab seda ja on lubanud sellel sulle
osaks saada, et Ta selle kaudu tõmbab sind endale lähemale,
kui miski muu ei aita. Meie sisemine tõukejõud on Jumalast eemale.
Kui meil läheb hästi, siis me ei vaja Jumalat.
Ahistus viib meid Jumala lähedale ja usuelu põhiküsimuse juurde,
mis on see: kas mulle piisab Jeesusest?
Kuigi kuld on üks väärtuslikumatest metallidest, kaob ka see lõpuks.
Aga ebaõnnestumistes läbi proovitud usk ei kao Peetruse kohaselt.
Praegune aeg ei pea usku isegi mitte kassikulla vääriliseks.
Rääkimata siis kannatust selle läbiproovimiseks.
Siiski Kristuse saabudes, kui Jeesus tuleb varsti tagasi, siis
läbikatsutud usk saab ettearvamatu väärtuse. See saab tänu ja
pärandi Jumalalt endalt, Jeesuselt. Kas sa oled märganud,
kuidas ebaõnnestumised on sind tõmmanud Jumalale lähemale?
Kas sa oled märganud, kuidas usuelu ja palveelu imelikult elavnevad,
kui tuleb mingi tõeliselt raske olukord? Kuigi kannatus võib
ka kibestunuks muuta, mõjub see Jumala omade elus hästi ja
muudab meid sõltuvamaks Jumalast.
Peetrus jätkab salmides 8 - 9:
"keda te küll ei ole näinud, ja siiski armastate, kellesse te
nüüd usute, kuigi te teda ei näe,
ja rõõmutsete ütlematu ning väga kalli rõõmuga,
kes saavutate usu eesmärgi, hingede õndsuse."
See on tohutu kirjeldus sellest. Kristlane on täiesti kummaline olend.
Täitsa tõsiselt. Me oleme täiesti kummalised olendid.
Me oleme asetanud oma lootuse ja armastuse isikule, keda me pole
kunagi näinud. Ma tundsin ja tunnen endiselt meest Vaasas, kes ütles,
kui tema naine oli tulnud usule ja ka teda kutsus, siis ta ütles,
et kas te võite ette kujutada, et minu ja mu naise vahele on tulnud
mees, kes on surnud juba 2000 aastat. Natuke hiljem ta ütles, et
seesama mees, kes on surnud 2000 aastat ja on tulnud ka minu ellu,
on ühendanud meie pere. Jeesus teeb seda.
Me elame usust, mitte nägemisest. Me pole näinud Jeesust ja ikkagi
me usume, et Ta on äärmiselt tõeline. Me usume Jeesusesse,
ehkki me pole Teda näinud ega näe ka praegu füüsiliste silmadega.
Keegi on näinud Jeesust ilmutuses, aga üldiselt mitte nende silmadega.
Me näeme usu läbi. Me usume seda, mida Piibel tema kohta ütleb.
Püha Vaim meie sees kirgastab meile Jeesust. Jeesuse maapealse elu
ajal pääsesid ainult jüngrid nii lähedale Jeesusele, kui inimesel on
võimalik teisele lähedale pääseda. Nelipühil tuli Jeesus omade sisse
Püha Vaimu kaudu. Püha Vaim näitab meile Jeesust
ja sosistab meie südames, et vaata Jeesusele, usu Jeesusesse,
kindlasti Jumal viib selle kohale, viies su asja lõpuni välja.
Jeesuse nägemine usu kaudu toob rõõmu, kirgastunud rõõmu ja
see rõõm tõuseb sellest teadmisest, et Jeesusele toetudes me pääseme
tõeliselt ja pääseme taevasse. Kuigi me ei näe teda
nende silmadega, on Ta siiski äärmiselt tõeline.
Me jätkame sellel teemal, Peetruse kirjadest uute osadega
kahe nädala pärast ja siis lähme "puhaste vete juurde".
Seniks Jumala õnnistust! Nägemist!
Tõlge: Ülle Kapanen