Olen päihderiippuvainen ja se on todella vakavaa, -
koska se oli elämä. Se oli täysin elämä.
Ei päivää tai hetkeä ilman päihteitä tai ainakin tietoa siitä, -
että niitä on saamassa. Jos ei tiennyt, mistä saa huumeita -
tai jollain tavalla pään sekaisin, niin oli tosi häiriintynyt olo.
Ei tavallaan pystynyt mitään tekemään sitten.
Olin elämäni kanssa koko ajan niin, että mulla tuli itsemurha mieleen.
Onneks' mä en uskaltanut tehdä sitä.
Olin niin heikko onneks' siinä tai en tiedä, mikä se oli.
Olin siis elämäni päätepisteessä jo monia vuosia.
Se vaan syveni. Sitten alkoi tulla fyysisiä sairauksia.
Ne vaan lisäs' sitä. Ennen kuin mä uskoon tulin, -
olin aika vakavasti varmaan päättänyt jo, -
että ellei mun elämään tule mitään muutosta, tää saa riittää.
Olen ollut elämästäni noin 7 vuotta vankilassa.
Se on tapahtunut -
90-luvulla, 80-luvun lopusta.
Olen ollut aika vähän siviilissä sinä aikana.
On ollut monia tuomioita. Viimeinen tuomio oli 5 v 7 kk, -
missä oli törkeä ryöstö ja jotain muita rikoksia.
Siitä mä olin kiinni vähän alle 4 vuotta.
Se on sitten mun viimeinen vankeustuomio.
Mun elämä on koko ajan ollut vuodesta -89 eteenpäin -
tosi sekava. Voisi sanoa, että olen ollut koko ajan vankilassa.
Tämmöisessä elämäntavassa tulee tietenkin kaikenlaiset sairaudet, -
mitä voi tulla huumeista. Mulla on esim. C-hepatiitti.
Sitä on välillä hoidettu, mutta toistaiseks' mä elän sen kanssa.
Tämmöiset maksasairaudet väsyttävät tosi paljon.
Vastustuskyky heikkenee. Sairastuu helposti.
Uskoontulon jälkeen kuitenkin aloin urheilla jonkun verran.
Aika hyvin hyvällä elämäntavalla pystyy niitäkin hoitamaan.
Esim. mulla oli kova päänsärky.
En tiedä, tuliko se huumeista vai hormoneista, mitä joskus käytin.
Päänsärky oli niin kova aamuisin, että vedet valuivat silmistä.
Monesti illalla pelkäsin jo aamua valmiiks'.
Meni aina varmaan tunti heräämisestä, että päänsärky loppui.
Ei sitä tiedetty, mistä se johtui. Hemoglobiini oli melkein 200.
Siihenkään ei ollut mitään syytä. Ehkä niillä oli joku yhteys -
niihin aineisiin. En mä oikeastaan sitä elämän tarkoitusta -
tai elämän juttuja alkanut miettiä, -
ennen kuin olin ollut muutamia kertoja vankilassa.
Joskus vuonna -90 - mä olen -68 syntynyt -
silloin ehkä ekan kerran aloin miettiä elämän tarkoitusta -
tai oikeastaan sitä, että ei ihminen voi olla kuin kasvi.
Keväällä se kylvetään ja sitten se kasvaa.
Kevätkesällä se on parhaimmillaan ja talvea myöten se kuihtuu pois.
Ihminen ei siis ole tullut tänne vain kuolemaan ja kiertokulkuun.
Sillä täytyy olla muukin tarkoitus. Se oli ehkä eka ajatus siitä, -
että mäkään en voi olla olemassa vaan kuollakseni pois.
Mä olin siellä Kakolassa sellissäni.
Kello oli 5 illalla. Meillä oli punttisali ja iltaulkoilu.
Sinä iltana mä olin menossa punttisalille.
Olin kuullut, että joku kaveri ei tykkää musta ja haluaa tapella.
En mä pelännyt tappeluihin joutumista, -
mutta mä pelkäsin sitä vankilaa ja siellä jatkuvaa olemista.
Mä tietenkin ajattelin, että mä voitan sen tappelun, -
mutta se henkirikoksesta tuomittu kaveri olis' ollut -
selän takana koko ajan sen jälkeen. Sen kunnia ei olisi sitä kestänyt.
Niin mä ajattelin, että mä voin joutua ottamaan siltä hengen.
Se olisi tiennyt mulle taas monia vankilavuosia.
Se tilanne ahdisti mua niin kovin, että mä päätin, -
että mä en lähde sinne jumppaamaan sinä iltana, -
vaan jäin selliin ja tein jotain sellijumppaa -
ja treenasin jotain itsepuolustusliikkeitä.
Sitten yhtäkkiä vaan koin, että mun piti nousta ikkunalle katsomaan.
Siinä piti nousta pöydälle, että näkee ikkunasta ulos.
Mä nousin siihen. Oli just auringonlasku.
Mä ensin ihmettelin sitä, -
että miten auringonlasku on näin hieno. Ihan mielettömän kaunis!
Mä katon sitä ja sitten mä kuulen, kun Jumala sanoo: -
"Tämä kaikki on Jumalasta." En tiennyt, että se on Jumala.
Käännyin kattomaan, kuka mulle puhu.
Ei ollut ketään tietenkään ovella.
Ja sitten uudelleen taas: "Tämä kaikki on Jumalasta."
Silloin mä tajusin, että Jumala puhu mulle.
Olin rukoillut jo vuosia: "Jeesus, siunaa meitä/anna meille enkeleitä.
Siivilläsi meitä peitä/älä koskaan meitä heitä." Mummo opetti sen.
Sitten olin rukoillut muutaman vuoden: -
"Jumala, anna joku merkki tai tee jotain, jos sä olet olemassa."
Mulla oli tämmöinen tieto Jumalasta, mutta valitin Jumalalle, -
että mä en ala tähän juttuun, ellei mulla ole uskoa.
Sitten tajusin siinä, että tämä oli se merkki.
Nyt valot välähti: Jumala on totta.
Sitten muistan vain, että kun tulin alas sieltä, mä vaan itkin.
En itkenyt syntejäni. En niistä sillai tajunnut.
Kyllähän jokainen tietää - tai ei välttämättä.
Tiesin kyllä tehneeni paljon väärin, -
mutta mä itkin sitä, että Jumala on.
Mä tajusin, että Jumala onkin totta.
Muutoksen omalla kohdallani tajusin ehkä ensimmäiseksi siitä, -
kun mä aloin rukoilla. Eli mulle tuli valtava rauha.
Sitten suhde mun äitiin ja isään ja moniin muihinkin läheisiin.
Kaikki olivat jo kadonneet mun rinnalta - paitsi yksi, -
jonka kanssa olen nyt naimisissa, Outi-vaimo.
Hän ei kadonnut mihinkään, mutta muut kaikki olivat kadonneet.
Miettiessäni yhtäkkiä mä tajusin, -
etteivät mun vanhemmat pystyneet mua enempää rakastamaan, -
kun ne ei tunne Jeesusta. Tajusin siinä, -
miten saan antaa vanhemmilleni kaikki anteeks'.
Tiesin, että pyydän heiltä anteeks' kaikki heitä kohtaan tekemäni.
Se oli se juttu, että mä tajusin, että Jumalan rakkaus on niin suuri, -
että ei ne ole voineet munlaista tai ketään muutakaan rakastaa -
niin paljon, että ne olis' ikinä voineet mua auttaa.
Oli ihmisellä mitä rikoksia hyvänsä, oli se sitten murhannut -
tai ihan mitä vaan tehnyt.
Kun mä sanon toiselle ihmiselle, että mä rakastan sua -
tai että Jumala rakastaa sua, niin kyllä se koskettaa ihan kaikkia.
Olen ihan täysin vakuuttunut siitä. Mä olen nähnyt sen.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare