Mä haluan ensin kertoa mun lapsuudestani.
Oikeastaan elin ihan normaalia lapsenelämää -
ja oli normaali perhe. Isä joi jonkun verran, -
mutta työnsä se kuitenkin aina hoiti ja meidät muksutkin.
Jotain muistan, että isä joskus löi äitiä, -
kun oli juovuksissa.
Mutta kuitenkin aika normaalia. Mä pelasin futista.
Futis oli oikeastaan mun koko elämä.
Rakastin jalkapalloa yli kaiken.
Silloin haaveilin, että musta tulee jokin supertähti johonkin.
Ei nyt ainakaan vielä ole tullut.
Sitten siinä 9 vanhana mun isä kuoli aivoverenvuotoon.
Tietysti onhan se shokki niin nuorelle kaverille, -
mutta silloin se isän kuolema tuntui jotenkin helpotukselta.
Mä en osannut sitä surrakaan.
Siitä ei koskaan sitten puhuttukaan kotona -
eikä oikein missään muuallakaan.
Tietysti jollain terapeutilla sitten myöhemmin.
Isän kuoleman jälkeen mulla ei kotona oikeastaan -
- ainakin tuntui siltä - ettei ollut hirveästi rajoja.
Äiti ei pystynyt niitä pitämään. Sain tehdä, mitä halusin.
Mennä ja tulla, miten halusin.
Kuitenkin elin suht kunnollista elämää.
Sitten mulle tapahtui elämässä jotain yhdessä parisuhteessa.
Aloin sitä lääkitsemään viinalla.
Aika nopeasti se meni sitten pillereihin ja pilveen -
ja siitä sitten kovempiin huumeisiin.
Kovempien huumeiden lista on aika pitkä.
Oikeastaan sen voisi kiteyttää niin, että käytin kaikkea muuta, -
mutten heroiinia. Pääasiassa amfetamiinia, metamfetamiinia -
ja Subutexia. Oikeastaan kaikkea sekaisin.
Aloitin päihteiden käytön siinä 16-vuotiaana.
18-vuotiaana muutin omaan asuntoon.
Sittenhän se homma lähti ihan käsistä.
Olisi vaan pitänyt olla äidin helmoissa vielä muutama vuosi.
Olisi vähän saanut kasvaa siinä vielä.
Siinä alkoi kaveripiiri muuttua aika radikaalisti.
Vanhat kaverit, ne hyvät kaverit, jäivät.
Tuli päihteiden käyttäjiä suuri osa kavereiksi.
Kun kaveripiiri muuttui ja päihteet alkoivat viedä, -
oli pakko alkaa hommata rahaa. Milläs muulla kuin rikoksilla?
Siinäkin oikeastaan laidasta laitaan tuli tehtyä rikoksia.
Tietysti näpistyksiä ja varkauksia.
On vähän viinan myyntiä ollut ja kamakauppaa.
Ryöstöjä siinä oli ja ne olivat tosi väkivaltaisia.
Käytettiin jos jonkin näköistä teräasetta siinä.
Se elämä oli siis kaoottista.
Hirveän paljon sinne mahtui just väkivaltarikoksia.
Nekin on tehty kaikki päihteiden vaikutuksen alaisena.
Kuitenkin olen luonteeltani rauhallinen kaveri, -
oikeastaan tosi rauhallinen, vähän liiankin kiltti.
Ehkä sekin on osasyy siihen, miksi elämä lähti käsistä.
Ei osannut sanoa ei. Päihteet eivät olleet mikään syy -
tai puolustus rikoksille, mutta ne ovat olleet osasyy tietysti.
Ei niitä silti voi syyttää. Omia valintoja kaikki teemme.
Sitten elämä meni koko ajan vaan yhä hullummaksi.
Sitä alkoi olla väkivaltainen omia kavereita kohtaan.
Jopa äitiäkin yritin jossain vaiheessa puukottaa.
Elämä oli ihan sekaisin.
Oli kymmeniä katkaisuhoitoja, kaiken näköisiä hoitoja, -
mutta mistään ei ollut mitään hyötyä.
Jouduin muutaman kerran pakkohoitoonkin.
Se oli kyllä aika rankkaa.
Sitten aloin olla jokaviikkoinen asiakas poliisilaitokselle.
Juttuja rupesi kertymään.
Sitä rupesi oikeastaan kasaamaan niitä juttuja.
Vankilaan jouduin sitten vuonna 2005.
Kyllä sekin oli aika shokki lähteä ensimmäistä kertaa vankilaan.
Vähän pelottikin. Viimeisen kerran käytin päihteitäkin vankivaunussa.
Se oli ihan alkutuomiosta, kun mut siirrettiin Vantaalta Riihimäelle.
Sitten Riihimäellä tapahtui jotain sellaista, -
jota ei voi koskaan unohtaa.
Olin tekemässä itsemurhaa vankisellissä, -
kun elämäni oli tullut siihen pisteeseen, ettei ollut enää mitään.
Ei mitään syytä elää. Olin hajottanut ja tuhonnut kaiken.
Kaikki ihmissuhteet. Terveyskin oli mennyt.
Olin ihan romuna. Laitoin narun -
siihen telkkaritelineeseen kiinni ja ajattelin, -
että iltatarkastuksen jälkeen, kun pamput ei pääse pelastamaan, -
mä vedän itteni hirteen. Tämä elämä loppuu tähän.
Sitten kuitenkin ajattelin kokeilla sitä rukousta.
Jossain Kan-kodeilla oli puhuttu jostain Jeesuksesta, -
että Jeesus pelastaa. Olin jotain sellaista lässytystä kuullut.
Kokeilin kuitenkin rukousta.
Sanoin: "Jeesus, jos Sä tosiaan olet olemassa, niin auta nyt. -
Näethän Sä, että mun elämä on ihan hajalla. -
Ei mulla ole mitään syytä elää."
Heti sen rukouksen jälkeen Jeesus sanoi ihan selvästi: -
"Ole rauhallisin mielin. Kaikki muuttuu vielä hyväksi."
Sen jälkeen tuli ihan mielettömän rauhallinen ja hyvä olo.
En ole nukkunut koskaan elämässäni niin hyvin kuin sinä yönä.
En ole sen jälkeen nukkunut niin hyvin enkä sitä ennen.
Siinä uskoontulohetkelläkin tuntui, -
kuin sydän olisi kääntynyt - ja varmaan kääntyikin ympäri.
Ei halunnutkaan enää kellekään pahaa eikä tehdä pahaa.
Halusikin tehdä hyvää. Se tuntui jotenkin hullulta.
Oli vaikeaa enää valehdella tai tehdä mitään pahaa.
Olihan se uskonelämän alku kuitenkin vaikeaa.
Oltiin vankilassa ja mietin, mitähän kaveritkin ajattelee -
mun uskoontulosta. En mä voi Raa- mattu kädessä ruveta hihhuloimaaan.
Kun kaverit tulivat selliin, mun oli pakko laittaa Raamattu piiloon.
Vähän niin kuin häpesinkin sitä uskoa silloin.
Kyllä sitä pikkuhiljaa sitten uskalsi -
tunnustaa muillekin sen, että mä olen uskossa.
Ei se hetkessä tullut, ei päivässä, viikossa eikä kuukaudessakaan.
Varmaan 2-3 vuotta meni, että pystyi kaikille tunnustamaan.
Pikkuhiljaa se uskontaival on siitä kuitenkin lähtenyt.
Joka päivä oppii lisää. Itse joudumme tekemään ratkaisuja -
ja menemään elämässä eteenpäin, -
mutta Jumala on meidän kanssamme -
ja auttaa meitä kaikissa asioissa.
Hän vaikuttaa meissä tahtomista ja tekemistä.
Mullakin vankeus kesti 2,5 vuotta.
Reilu 5 vuotta oli tuomiota, -
siitä ensikertalaisena 2,5 vuotta kiinni.
Muistan, kun olin pääsemässä vankilasta.
Mä silloin rukoilin ja mietin, -
mitenkähän mä pärjään siviilissä ja miten mun uskoni käy.
Loppuuko se tuohon portille, niin kuin monelle käy?
Olin tilannut taksin siihen portille 7:ltä aamulla, -
kun pääsi pois. Hyppäsin taksiin ja aloin jutella kuskin kanssa.
Kävi ilmi, että taksikuski oli uskovainen.
Se vahvisti vaan sitä uskoa, -
että Jeesus on mukana myös siviilissä.
Se oli sellainen asia, mikä on kyllä kasvattanut hirveästi uskoa.
Pystyy luottamaan siihen, että Hän on joka hetki meidän kanssa -
ja joka tilanteessa.
Tässä oli lyhykäisyydessään mun tarinani.
Pitkä matka tämä on ollut ja kivikkoinen, -
mutta eihän Jeesus meille ole helppoa tietä luvannutkaan.
Se tie ei ole vieläkään päättynyt. Tie jatkuu edelleen.
Toipuminen jatkuu. Toisilla se kestää vähemmän, toisilla enemmän.
Toiset joutuu kestämään enemmän, toiset vähemmän, -
mutta kaikilla se toipuminen kestää sinne loppuun asti.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare