Isä oli rakennusurakoitsija ja hyvin menestyvä mies.
Minä en tietysti pienenä poikana ymmärtänyt -
hänen sielunsa vammoja ja haavoja, joita hän oli saanut sodassa.
Hyvin usein hän käytti viikonloppuisin alkoholia -
ja hänestä tuli hyvin väkivaltainen humalapäissään.
Hän monta kertaa pahoinpiteli äitiäni, jopa meitä lapsiakin.
Mutta minulta oli sellainen pieni toive ja unelma isältä, -
että saisin häneltä joskus potkulaudan.
Tätä toivetta hänelle monta kertaa kerroin ja odotin.
Hän sitten lupasi, että hän minulle tällaisen potkulaudan hankkii.
Erään kerran hän töistä tullessaan työntää tuliterää potkulautaa -
sinne Kuopion Rajakadulle, jossa asuimme.
Tällä tavalla hän minua vei muutaman kerran myös kaupungille -
ja ostoksille ja työnsi selästä, kun tomerasti potkin potkulautaa.
Tällä tavalla alkoi luottamus omaan isään rakentua.
Kuitenkin sitten erään kerran kaikki rikottiin -
ja kaikki hajotettiin. Tulee taas kerran humalassa kotiin -
ja saa raivokohtauksen.
Meillä oli pystykorvakoira pihalla.
Hän löi koiran lauta-aitaan kiinni, surmasi koiran.
Hän otti sen minun potkulautani ja raivopäissään kiroillen -
särki sen aivan pirstaleiksi. - Joo.
Tällä tavalla, tiedätkö, särjettiin se minun unelmani ja luottamus, -
jota olin pyrkinyt rakentamaan isääni. - Joo.
Se oli tosi koskettava luettavaa.
Kun luki vielä sen viitekehikon, missä elit.
Jouduit monet kerrat katsomaan äidin pahoinpitelyä -
ja miten viina kaikkea pahaa tuo, -
niin siinä tavallaan rikottiin sinun sisimpäsi.
Kyllä näin täytyy sanoa, että koko sielunmaailma meni palasiksi.
Jatkuva pelko, jatkuva kipu ja jatkuva epävarmuus oli sydämessä.
Isä silpoi äitiä leipäveitsellä -
ja äiti joutui pahasti vammautuneena sairaalaan.
Me jouduttiin sisareni kanssa lastenkotiin ja sieltä kouluun.
Perhe oli hajonnut jo. Isä joutui vankilaan -
ja me jouduttiin pieneen hella- huoneeseen asumaan.
Sitten alkoi minulla kouluaikana vaikea epäsosiaalinen käytös.
Ajauduin sellaisiin porukoihin, missä opeteltiin viinanjuontia, -
tupakanpolttoa ja pikkurötöksien tekemistä. - Joo.
Tämä kasvoi ja kasvoi.
Muistaakseni, olitko 15-vuotias, kun äitisikin kuoli?
Olin täyttänyt 16, kun äiti kuoli. - Joo.
15-vuotias olin, kun isä kuoli.
Jouduin täysin sitten oman onneni varaan.
Minä jouduin ihan ensimmäisen kerran 15-vuotiaana vankilaan -
väkivaltaisen käyttäytymisen ja rötösten takia.
Sitten myöhemmin rikoksethan kovenevat ja kasvavat.
Tiedätkö, se on merkillinen prosessi, -
kun sydämessä alkaa kovettuminen ja paatuminen.
Ei enää välitäkään mistään. On aivan sama, miten tässä käy -
ja miten toisille käy. - Ajattelin sitä, -
että oli valtavaa Jumalan varjelusta, että monissa tilanteissa -
monta kertaa oltuasi sinä et kuollut eikä kukaan sinun kauttasi.
Kun ottaa huomioon rikoshistorian, se on melkoinen Jumalan ihme.
Se on suuri Jumalan ihme, jota olen jälkeenpäin ihmetellyt -
ja ollut valtavan kiitollinen. Kyllä kavereita kuoli.
Toisia ammuttiin ja toisia puukotettiin.
Toiset kuolivat huumeiden sekakäytön yliannostuksiin.
Ja joku teki itsemurhan. Että minä sieltä jotenkin selviydyin, -
niin kyllä se on suurta Jumalan ihmettä.
Olin päässyt vuonna -79 kesällä vankilasta ulos -
ja lähdin jäljittämään erästä henkilöä, joka oli tehnyt ohikkaan -
eli vienyt varani ja rahani jne.
Lähdin etsimään häntä syöttääkseni hänet Sipoon susille.
Teen siis varmasti elämäni ensimmäisen henkirikoksen.
Mutta Jumala puuttui asioihin. Olin Tukholmassa -
ja meitä oli parikymmentä hampaisiin asti aseistettua miestä.
Rikollisia, huumekauppiaita, vankikarkureita.
Tiedätkö, sinne tulee pimeänä syysiltana vanha kumarainen mies -
vanha palttoo päällä ja sanoo minulle: -
"Kuule, suomalainen mies. Saatana on rajusti pettänyt elämääsi."
Hän kertoi tuntevansa Jeesuksen, -
joka voi muuttaa minunkin kurjan kohtaloni.
Sitten hän antaa pienen lentolehtisen. Laitan sen povitaskuun.
Tulen valtavan levottomaksi. Aivan erityisen rauhattomaksi.
Ihmettelin tilannetta ja sanoin kavereille, -
ettei mua saa häiritä. Lähden Tukholman keskustaan.
Eikö nämä kaverisi aikoneet lynkata tämän kaverin?
Joo, ne meinasivat antaa sille vähän löylytystä.
Lähde lätkimään täältä, gubbe. Mitä tulet meidän rauhaa häiritsemään.
Mulla nousi puolustus tätä vanhaa miestä kohtaan.
Kielsin ketään sanomasta hänelle pahaa sanaa ja koskemasta häneen.
Muuten joutuu minun kanssani tekemisiin. Pojat rauhoittuivat.
Vanha mies lähtee pois.
Tulin rauhattomaksi ja lähdin Tukholman keskustaan.
Istuin Medborgarplatsenin puistossa ja otin vanhuksen lentolehtisen.
Tiedätkö, siinä oli kaksi lausetta Jumalan Sanaa.
Kun olin ne lukenut, ne menivät kuin pommi sieluni maailmaan -
ja tekivät sen vallankumouksen.
Yhtäkkiä huomaan olevani puiston- penkin vierellä polvillani -
kädet ristissä ja rukoilen sydämeni pohjasta: -
"Jos Sinä Jeesus olet todella olemassa, niin tule elämääni. -
Ilmesty jollain konkreettisella tavalla."
Jumala vastasi rukoukseen erityisen ihmeellisellä tavalla.
Koin, että joku painaa päätäni oikein lujasti.
Koin sähkövirran menevän olemukseni läpi.
Kun nousin siitä ylös, niin tiesin, että olen pelastunut. - Aamen.
Jeesus on ilmestynyt elämääni. Mä tiesin sen, -
vaikka olin samanlainen ulkoisesti. - Kyllä.
Pumppuhaulikko oli jenkkikassissa ja pistooli taskussa.
Mutta kun nousin, olin pelastunut.
Ja vielä valtava kiitosaihe oli se, -
että lentolehtisessä oli Tukholman Philadelphia-srk:n osoite, -
Döbelnsgatan 46. Tervetuloa näihin tilaisuuksiin!
Eikö ole merkillistä, että en oppinut pelkäämään siinä maailmassa?
En pelännyt mennä pankkiin pumppu- haulikon kanssa ja sanoa: "Ryöstö!"
Kun päätin sydämessäni lähteä kirkkoon, niin tuli valtava pelko: -
"Miten mä uskallan mennä sinne?" Sanoin vanhalle vankikaverilleni, -
joka oli päässyt Kakolasta: "Lähdetkö mukaani tuonne kirkkoon? -
Mä menen lauantaina sinne." Hän myötätuntoisesti sanoi: -
"Kuule, Köpi, pitää miestä auttaa, kun on hätä kyseessä."
Hän lähti mukaan ja istuttiin kirkon viimeisellä penkkirivillä.
Siellä julistettiin väkevästi Jumalan Sanaa.
Muistan elävästi, kun pastori Raimo Rahnasto sanoi: -
"Sinä, joka olet karhunkierroksesi kiertänyt, kahleesi katkaistaan. -
Tule tänne katumusalttarille."
Tiedätkö, läksin siitä kävelemään kirkon keskikäytävää -
jenkkikassi kainalossa ja pistooli taskussa. Polvistuin alttarille.
Siinä julistettiin jumalanpalvelijan kautta minulle -
minun rikokseni, syntini anteeksi. Siitä alkoi uusi elämänvaiheeni.
Se oli vuosi -79.
Oliko helppo irtautua siinä vaiheessa niistä ihmisistä, -
koska sulla ei varmaan muita tuttuja ollut kuin rikostoverit?
Joo, se on hyvä kysymys.
Useasti annetaan liian helppoja vastauksia.
Sanotaan sen käyvän näin, kun Jumalan kirkkaus ilmestyy.
Käyhän se. Synnit saadaan anteeksi. Päästään tien alkuun.
Se on silti tuskien taival. - Ajattelen näin.
Perkele pitää kiinni lujasti eikä päästä irti helpolla.
Vanhat kaverit ovat siellä ja koko se elämäntapa.
Se opittu elämäntapa. - Se on turvallinen.
Se on tuttu. Tiedetään pelisäännöt.
Kun astuu täysin uuteen, pelottaa. Ei ole palikoita, millä toimia.
Ei ole välineitä. Miten osaan keskustella näiden kanssa?
Miten he suhtautuvat minuun? Miten minä osaan heitä kohdata?
Siinä on valtava kuilu ylitettävänä. - Kyllä.
Kun tulin seuraavana sunnuntai- iltana taas sinne -
kokoukseen Philadelphia-kirkkoon, katselin ympärilleni -
ja näin siellä hymyileviä ja tasapainoisen tuntuisia ihmisiä, -
joilla ei ollut vihaa kasvoilla eikä aggressioita. - Niin.
Eivätkä ne olleet huumeissa tai viinoissa.
Ajattelin, etten kuulu tänne. Nämä ovat joltain muulta planeetalta.
Tiedätkö, laitoin vaivihkaa takin päälle ja läksin Döbelnsgatanille.
Mutta Jumalan kellot olivat sekunnin tarkkoja.
Oven edessä seisoi vaimoineen romanimies, -
jonka tunsin vankila-ajoilta.
Hän sanoi minulle: "Köpi, minne menet?"
Sanoin, etten kuulu tänne. Menen kohta Odenplanille -
ja teen rynnäkköryöstön. Ryöstän ensimmäisen tyypin, kun tulee.
Romanimies sanoi: "Kuule, Köpi, älä tee sitä.
Minäkin kuulun tähän joukkoon. Jeesus on minutkin pelastanut.
Hän oli 3 kk aikaisemmin tullut uskoon ja sanoi: "Lähde meille!"
Nyt tuli turvallinen henkilö ja ihmissuhde. - Joo.
Näitä tarvitsevat vasta uskoontulleet. - Aivan.
Kainalosauvoja. - Tavallaan vertainen.
Nimenomaan. - Jos se olisi ollut joku rikosmaailmasta tietämätön, -
niin luottamusta ei olisi tullut. - Se ei olisi syntynyt siinä -
eli samanvertainen. Tässä tullaan juuri siihen, -
että on äärettömän tärkeää kohdata vertaistuki, saman elämän kokeneita, -
jotka ymmärtävät toista vasta tulevaa.
Näiden romanien kotona minä asuin 3 kk. - Joo.
Opin lukemaan Jumalan Sanaa siellä ja rukoilemaan.
Se tuntui luonnolliselta. Jeesus sanoo, että kulkea virstan matka -
ja jopa toinenkin korttelin matka. On hyvä, -
että kanssakulkija on samalta elämänalueelta tullut. - Kyllä.
Ymmärretään toisiamme. Päästään helpommin alkuun.
Hän ymmärtää ne kivut, taistelut ja tuskatilat, -
mitä sieltä tulevalla on. Ja se uuden omaksuminen.
Se ei käy hetkessä. Jumala antoi minulle yksilöllisen hoidon.
Siitä olen äärettömän kiitollinen.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare