Mä oon lapsesta asti elänyt päihdemaailmassa.
Mun koti oli jo alkoholistiperhe.
Siellä mä omalla tavallani elin.
Jos lapsi oli ollut yötä poissa, niin kukaan ei siitä tiennyt.
Kukaan ei kysynyt menemisiä. Siitä se lähti -
erilaisten porukoitten kautta elämä ihan väärille urille.
Suojana mulla oli, että urheilin ja painin poikapainiajat.
Kaikki varmaan kaks'kasista neljäkasiin. Sen aikaa siellä oli -
jotain tervettä ja normaalia, mistä sain elämään oikeanlaista pohjaa.
Valkeapään Arto oli meillä ala-as- teella opettajana yhden lukukauden.
Se ties', että meillä oli kotona vaikeeta. Se pyys' mut kotiinsa -
ja vei mut kotikokoukseen siellä.
Siinä eka kerran tunsin Pyhän Hengen, kun luettiin Raamattua.
Pyydettiin ottaan Jeesus vastaan. Siinä oli silti jotain outoa.
Eka kerran tietoisesti halusin sitä ja ymmärsin, -
että se pitäis' tehä, mutten tehnyt. Jotain siinä tapahtui.
Kun teki väärän valinnan, niin sitten niitä teki yhä lisää.
Vuonna -95 sattui semmoista, että olin jo huumepsykoosissa.
Horhoilin katuja ja hyppäsin Kuokkalan sillalta alas.
Se oli 15 metriä jäälle ja mulla hajos' selkä.
Ihmeen kautta Jumala mut joskus siitä paransi.
Olen kertonut siitä Jarin tarinassa Portista vapauteen.
TV7:n arkistosta löytyy.
Sitten jouvuin vankilaan jossain vaiheessa ja sain pitemmän tuomion.
Aloin siellä käydä hengellisissä tilaisuuksissa. Olin Kuopiossa.
Siellä meni ihan hyvin ja sitten Sukevalle.
Oli mielenterveysongelmia. Kun 12-vuotiaasta käyttää aineita, -
niin jää monenlaista traumaa ja asiaa, mitä ei ymmärrä.
Tuntui, etten selviä ja jouvuin vankimielisairaalaan.
Kesän siellä oltuani ylilääkäri Lauerma kierroksella sanoi mulle, -
että ne on tehneet kaiken mun eteen. Ei ne voi auttaa mua.
Ajattelin, että tämmöseksikö jäin?
Vankimielisairaalassakin kävi vankilalähettejä laulamassa -
ja kertomassa Jeesuksesta. Siellä mä yhtäkkiä tajusin, -
että ymmärrän, mitä mulle puhutaan. Ei harhoja.
Oisko Jumalalla mulle vielä jotain?
Ite eikä lääkärit pysty mua auttamaan.
Viimisenä oljenkortena aloin kysyä Jumalalta: "Oletko Sä todellinen?"
Sieltä Sukevan kuntoutusosastolle. Kävin hengellisissä tilaisuuksissa.
Vigrenin Juhani oli pastori ja näki jotain tapahtuneen: -
"Vaasassa alkaa kristillinen osasto. Haluaisitko sinne?"
Oli 50-60 hakijaa ja mut valittiin.
Koin ensimmäisiä kertoja, että nyt on jotain isompaa.
Sitä rohkaisua rupes' matkan varrella tulemaan.
Kun pelattiin lentopalloa, Vehkaojan Markku sanoi yhtäkkiä, -
että Jumala sanoi, että Hänellä on jotain erityistä sulle.
Tämmöisiä pieniä asioita alkoi tulla elämään ja ne kantoivat.
Siinä kävi vankilalähettejä.
Vaasan kristillisestä osastosta tuli Pihlajan Sakari ja muita.
Lopputuomioksi tuli Tessiopakka Laukaaseen, -
vankilataustaisille tarkoitettu paikka, mihin sai tuetun asumisen -
ja sai jäädä siihen vapaaehtois- työhön. Olin työllistettynäkin.
Olin varmaan 2,5 vuotta.
Sitten löysin vaimon ja mentiin yhteen.
Sitten Jumala alkoi pyytää raamattukouluun, -
kun ihmettelin, että mikä on. Sitten käytiin Santalassa -
lukemassa teologiaa jonkun aikaa. Alkoi tulla lapsia. Nyt niitä on 5.
Elämä on muuttunut.
3 ammattia oon lukenut sen jälkeen, kun sain ymmärrystä ylhäältä -
ruveta opiskelemaan ja hoitamaan asioita kuntoon.
Samanlainen hanke kuin nytkin teen, oli Kuopiossa.
Siellä oli Arjen taidot 2 -hanke. Siinä olin kaksi vuotta.
Paljon kohdattiin vankeja ja saatiin kristillinen osasto Kuopioon.
Nyt on kristillinen osasto myös Hämeenlinnassa ViaDialla.
Me tehään Vapaakirkon diakonia- työtä.
Mun elämä on muuttunut ihan täysin.
Viimeiset kaks' kuukautta on ollut semmosta, -
että potkas' semmosen pohjan läpi ja piti pari viikkoa miettiä.
Nyt kun on päässyt sieltä ylös ja elämä lähtenyt rullaamaan, -
niin olen juossut erilaisissa kokouksissa, -
kattonut TV7:aa, lukenut Raamattua.
Luetaan aina puhelimessa toisillemme Raamattua -
semmosen ystävän kans'. Tämä on todella tärkeä asia.
Toivoisin, että jokainen TV7:n katsoja jättäis' sen vaikka päälle -
ja antais' sen kuulua taka-alalla.
Se jotenkin antaa voimia ja seuraavaa päivää opettaa.
Kun portti sulkeutuu sun takanas'...
Viimistä tuomiota istuin Kakolassa muutaman kuukauden -
ennen poispääsyä. Ajattelin, että olen tullut päätepysäkille.
Mitä mä voin enää tehä?
Siks' kyl' liittimet meni monesti yhteen, -
että auta, Jumala, mua oikeesti! Ei ole yhtään kivaa olla täällä.
Sitten se jotenkin auttoi. Lähin vankilakiskoon ja sitä kautta -
myös tutustumaan Jumalaan ja Jeesuksen voimaan.
Pikkuhiljaa sitä kautta... Vuosia meni, tuli avioerot ja muuta.
Retkahdin välillä, mutta jossain johdatuksessa oon ollut.
En oo kuollut. Aika isoja prätkä- kolareitakin on ollut.
Munuainen, perna ja olkapää on ikuisesti sijoiltaan.
Jotenkin Jumalan johdatuksessa oon ollut. En ole kuollut.
Sitä kautta olen päässyt tähän mukaan.
Nyt mä oon täällä.
Pitäis' olla enemmän hengellisiä tai kristillisiä osastoja.
Niitä on tullut nyt. On Kuopiossa ja Savossa ja tuolla päin, -
mut' täällä Helsingissä päin Espoon ViaDia järjestää Sörkässä.
Mutta enemmän pitäis' olla. Uskon, että vangit tarvitsevat tämmöistä.
Itekin koen sen, että kyl' mä joka ilta vankilas' salaa rukoilin, -
kun ei pystynyt olla kova jätkä.
Ei pystynyt muille vangeille näyt- tämään. Se on jotenkin vaikeeta.
Kristillisessä osastossa, missä on muitakin kristittyjä, -
pystyy olemaan oma itsensä. Se on se tärkeä asia.
Mä tykkäisin, että semmosia osastoja pitäis' olla enemmän.
"Nämä laulut ja todistukset kertovat, että on toivoa."
TV7 auttais' just sitä, että jos ollaan sellissä yksin, -
sitä voi pitää auki ja kattoo sitä. Mitä maailmalla on tapahtunut, -
mitä Jeesus on joskus tehnyt, miten on parannettu ihmisiä, -
miten voi parantua, miten voi saada paremman elämän.
Mä sain ainakin elämäni rakennettua ihan uusiks' tän uskon avulla.
En uskonut vielä 10 vuotta sitten, että näin vois' tapahtua, -
mutta tässä mä nyt oon.
Näin on hyvin käynyt. Jumala on tehnyt niin paljon isoja asioita.
Klaus Möllerin todistuksessa tuolla Esyssä...
En uskonut, että tämmöst' vois' tapahtuu.
Vastustin aina, kun joku rukoili mun puolesta. Mua ei voi kaataa.
Se ei edes koskenu muhun. Se vain pyöräytti kätensä otsan edessä -
ja mä kaaduin ihan itse. Vau! Mitä tää voi olla?
Sitten sen jälkeen Riverin kokouksessa -
tuli kielet. Ihmettelin möykkyä mun sisällä.
Möykky vaan örisi, kaaduin maahan ja aloin nauraa.
Yhtäkkiä aloin puhua jollain ihan ihmekielellä. En yhtään tajunnut.
Nää on näit' Jumalan ihmetekoja.
Ainakin tämä on todistus, että voi tapahtua jotain.
Ja mun mentaliteetilla voi kierosti sanoa, -
että näin tapahtu.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare