Oon 7-lapsisesta perheestä, isä ja äiti -
ja mä oon toiseks' nuorin lapsista.
Meillä on 5 poikaa ja 2 tytärtä.
Toiseksi nuorimpana jouduin eri syiden takia -
jättämään isän ja äidin kodin 3 viikon vanhana.
Mut vietiin Ylistarosta Lapuan emäntäkoululle.
Siellä oli oikein osasto pikkuvauvoille, -
jossa heitä hoidettiin ja hoivattiin.
Et oikeastaan koskaan päässyt tutustumaan vanhempiisi?
En silloin, tietenkään. Niistä ajoista ei voi mitään muistaa, -
kun oli vielä niin pieni vauva.
Kun vanhemman siskon kanssa aikuisena juteltiin, niin hän sanoi, -
että hakijoilla oli niin valtava kiire.
Äiti oli ollut mua pesemässä keittiössä.
Oli siinä hässäkässä pudonnut sukka pihamaalle, pieni töppönen.
Auto lähti viemään mua ja sukka jäi siskolle.
Hän oli silloin alle 10-vuotias tyttö.
Hän sanoi, että se oli hänen kallein aarteensa.
Se on surullista, mutta mulla on lapsuudesta kuvia.
Mä oon muuten hymypoika, mutta ilonaiheet oli joskus kiven alla.
Monesti naapurin pojat iloitsivat monista asioista, -
mitä he saivat vanhemmiltaan. Mä koin, -
että mä jouduin jäämään jostain syystä paitsi.
En osannut sitä aina oikein ymmärtää.
Näitten lähtökohtien takia olet varmaan joutunut myöskin -
mierontielle, jossa olet tutustunut vankiloihin.
Lähdin 15-vuotiaana ammattikouluun Seinäjoelle.
Silloin tavallaan jo siirryin pois ottokodista -
ja hypähdin ikään kuin omille siiville.
Ammattikoulu nyt meni niin kuin meni, mutta lähdin työelämään.
Oli valtava halu onnistua elämässä.
Alkoholi oli tietysti voimajuoma, joka toi rohkeutta.
Ei uskaltanut tansseissa hakea tyttöä ilman pientä humalaa.
Ehkä juuri alhainen itsetunto siivitti myöhempiin tapahtumiin?
Se oli häpeä ja tosi arka kohta myös, jos joku...
Kouluaikoina Ylistarossakin pojat tahtoivat vähän kiusailla.
Olin pieni ja laiha, -
ettei rautakangen takaa näkynyt muuta kuin korvat.
Olin hoikka poika, mutta osasin pitää puoleni. Oli pakko. - Joo.
Niin oli kovia ne kiusaamistilanteet. - Joo.
Miten sun elämäsi lähti, kun tulit aikuisikään?
Aina oli rahasta pulaa. 16-vuotiaana tein -
huoltoasemamurtoja kaverin kanssa.
Niistä kärähdettiin sitten ja jouduttiin käräjille.
Lapualla käräjillä oltiin.
Mä ajattelin, että näin tämä elämä ei voi mennä.
On elämäs' muutakin kuin vaan tehdä tyhmyyksiä.
Mä lopetin silloin. Kaveri jatkoi ja on aika paljon joutunut -
siitä kärsimään kiven sisässä. 18-vuotiaana muutin Ruotsiin. -Joo.
Vähän leviämmän leivän toivossa. Olin Atrialla tai Itikalla -
- silloin se oli sen niminen - töissä.
Sitten kuulin, jotta Ruotsin Volvolle otetaan miehiä töihin.
Lähdin sinne sitten vuonna 1975.
Moni suomalainen oli siellä töissä. - Ihan valtavasti suomalaisia -
oli Olofströmissä Blekingen läänissä.
Muutin Etelä-Ruotsiin Malmön korkeudelle.
Oliko siellä 16 000 ihmistä ja 1/4 oli suomalaisia, -
mutta toista sataa eri kansalaisuutta myös. - Kyllä.
Hyvin värikästä porukkaa. - Oliko alkoholi siellä seurana sinulla?
Totta kai. Ja vähän huumeitakin sitten myöhemmin. - Joo.
No, tuliko siellä rötöksiä tehtyä?
Ei ehkä rötöksiä, mutta tapeltiin. - Joo.
Se oli suomalaisen miehekästä, kun saatiin käsirysyä.
Siellä oli suomalaisilla omat tanssit ja menot.
Sitten tuli todella ikäviä asioita myös.
Muisti meni ja sitten ei enää muistanut, mitä oli tehnyt.
Poliisin takaa-ajoja. Hurjia tilanteita.
Joskus kokeilin niinkin hassusti, -
mitä tapahtuu, jos ajan rekkaa päin henkilöautolla?
Väistääkö se? Kaks' rekkaa väisti.
Siinä olisi voinut elämä päättyä sinultakin sillä hetkellä - Joo.
Selvä tyttöystävä oli vierellä. - Joo. Aivan.
Olin silloin amfetamiinipöllyis'. - Aivan.
Se vie mielen sekaisin.
Ei ne ole järkevän ihmisen tekoja. Sielunvihollisen tekoja. - Kyllä.
Kun olit Ruotsissa vankilassa, niin siellä Herra jo kutsui sinua.
Joo, mä olin toista kertaa vuonna 1980 -
Sundsvallin lähellä Viskanin vankilassa.
Silloin oli karkotustuomio Ruotsista.
Silloin olin niin paljon sekoillut Ruotsissa, -
että ne katsoivat parhaaksi lähettää mut takaisin Suomeen.
Siellä vankilassa oli kaikenlaista toimintaa.
Yks kaks näin suomalaisen ilmoituksen -
siellä ilmoitustaululla. Siellä oli hengellinen tilaisuus.
Se jotenkin kolahti mun mieleen, kun suomeksi luki, -
ettei nämä ole jehovalaisia. Mitähän ne on?
Siellä oli kahvit ja mitähän kaikkea, lauluja.
Jotenkin en tiedä miks'... Leikin siihen aikaan aika kovista.
Mulle ei hengelliset asiat mitenkään kolahtaneet.
Mulla oli tietynlainen mainekin, kovan pojan maine.
Mutta sitten klo 18.05-18.10...
Oliko se klo 18, kun tilaisuus alkoi, niin menin ruokalan ovelle.
Katoin, ettei isossa ruokalassa ole ketään kuulijoita.
Siellä oli varmaan pari metriä lunta tienlaidoilla tammikuussa.
Ajatella! Joku viittii tulla jostain Jeesuksesta puhumaan -
60 km tänne meille vankipojille.
Eikä ketään kuulijoita! Kiersin ne vankilarakennukset.
Suomeksi ja ruotsiksi kutsuin: "Nyt kokoukseen. Nättejä tyttöjä -
ja kahvia ja pullaa. Tyttöjen keski-ikä taisi olla 50-60.
Menin sinne viimeisten joukossa.
Siellä oli varmaan 40, -
ehkä jopa 50 voi olla.
Meitä oli vahvuus siellä lähes 80 vankia.
Jokainen sai siellä jotain kuulla. Varmaan Jumala koskettikin.
Joo, yks' mies kertoi, miten hän oli vapautunut alkoholikierteestä.
Oli jotain tatskaa muistaakseni ja siitä huomas', -
että toi mies puhuu totta. - Joo.
Ja hän on oikeasti kohdannut sen Jeesuksen, mistä hän puhuu.
Se oli merkillinen ilta. En todellakaan jäänyt sinne juttelemaan.
Otin kaksi Hyvä sanoma -lehteä.
Salaa pökkäsin ne vanginpuvun alle ja menin selliin.
Luin siellä toista lehteä selälläni sängyssä.
Yhtäkkiä isot kyynelkarpalot alkoi vuotaa mun poskille.
Jumala alkoi koskettamaan väkevällä tavalla.
Mä ihmettelin, että mikä mun on.
Tuntui, että vuosien padot yhtäkkiä murrettiin.
Se viha, mikä oli pontimena kaikes' elämäs'.
Kovuus ja katkeruus, kun oli pakko ollut nuorena jo kovettaa itteni.
Niin jotenkin se sieltä kumpus'.
Luin suomalaisesta perheestä, jotka olivat siivosyntisiä.
Nuoripari isä ja äiti ja heillä kaksi pientä lasta.
Ajattelin, että noi ei oo mitään syntiäkään tehneet.
Minähän se oon syntinen. Oon tehnyt kaikki velmut.
Yhtäkkiä Jumala pisti mut polvilleen.
En ikinä ollut polvistunut Jumalan eteen. Siellä tein sen eka kerran -
sen kokouksen jälkeen. Rukoilin, että jos Jumala olet olemas', -
mä haluan kohdata Sut, kun mä tuun Suomeen.
Lähetä mun tykö niitä, jotka tuntee Sinut.
Mä unohdin sen rukouksen, mutta Jumala ei.
Sä tulit sitten Suomeen sieltä ns. karkotettuna.
Olit täällä, mutta sielunvihollinen ei antanut periksi -
ja sulle tapahtui monenlaista. - Kyllä. Tulin Seinäjoelle, -
siihen pahimpaan ryyppyporukkaan Keskuspuistoon.
Meitä oli 100 naista ja miestä, jotka joi aamusta yömyöhään.
Siinä alkoi tapahtua kaikenlaisia.
Suomes' oli vähän erilaista skinheadien kanssa sekoillessa.
Ne olivat hyvin väkivaltaisia monet.
Ei käydä kaikkea läpi, mutta viimeksikö yritit hirttäytyä?
Se oli Jumalan rakkauden osoitus -
ja mun luovutus. Halusin luopua tästä elämästä.
Olin kokeillut jo kaikki keinot, -
että musta vois' tulla kunnon mies.
Olin luovuttanut. Yks' päivä tammi- helmikuuta kovassa pakkasessa -
kävelin kaupungilta kotiin Kapernaumin lähelle.
Siinä radan varres' oli meidän omakotitalo.
Kävelin sinne. Sitten laitoin narun kaulaan.
Istahdin. Kierrerappuset oli olo- huoneesta makuuhuoneeseen.
Kävin sinne sitten ja hirttäydyin.
Ovet oli lukossa ja keskellä yötä.
Kukaan ei tiennyt mun olevan siellä pimeässä talossa.
Mutta Jumala tiesi ja lähetti ei-uskovan henkilön, -
joka oli tavallaan se pelastava enkeli.
Minä varmasti suljin sen lukon.
Miten se ovi olikin auki, kun tuttu mies Seppo tuli?
Hän tulee kopistelemaan sinne ja ovi olikin auki.
Tulee sisälle ja hetken aikaa siellä pyörii.
Oli jo pois lähdössä, kun huomas' mytyn rappusten alla.
Hän huomas', että Simppa on siellä. Olin jo aika pakahtunein kasvoin.
Hän elvytti minua ja palasin maan pinnalle. Ajattelin, -
etten mä ainakaan taivaassa ole, kun toi törkyturpa on tossa.
Vähän karseannäköinen tyyppi. Jos se olis' antanut tekohengitystä, -
siihen mä olisin varmasti kuollut. Mutta hieno ele hienolta mieheltä.
No, se oli se viimeinen, jossa olit lähellä kuolemaa.
Välillä sinua yritettiin tappaa puukolla -
ja vain ihan Jumalan armosta selviydyit. - Kyllä.
Jumala osoitti kaikin tavoin, että Hän rakastaa mua. - Joo.
"Mä välitän, mitä sulle kuuluu - oikeasti."
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare