Aika paljon oikeastaan se kaveripiiri vei mukanaan.
Kun oli vähän villi kaveri, niin tykkäs' siitä, -
että on toimintaa. Tykkäs' tehä kiellettyjä asioita.
Elämää alamaailman kuvioissa oli jatkunut jo tosi monta vuotta.
Jouduin ampumavälikohtaukseen, missä mua itseäni ammuttiin.
Ammuin vastapuolia takaisin.
Tämä tilanne pysäytti mut ajattelemaan omaa elämääni.
Mitä jos oisin kuollut siinä tai vastapuolista joku olisi kuollut?
Minne mä oisin joutunut? Olen aina uskonut Jumalaan ja taivaan -
ja helvetin olemassaoloon. Tiesin, ettei Jumalan kanssa ollut -
asiat kunnossa mulla eikä vastapuolellakaan.
Näitä tilanteita rupesin sitten ajattelemaan.
Se oli maaliskuun 15. päivä 2004.
Menin Kouvolan helluntaiseura- kuntaan. En mennyt siksi, -
että halusin tulla uskoon. Menin käymään, kun tiesin, -
että siellä on puhuja, joka vetää paljon romaneja puoleensa.
Ajattelin lähteä sinne kattomaan, mitä siellä tapahtuu.
Tuolla tilaisuudessa tuntui, että saarnamies puhui juuri minulle -
ja oli erittäin vaikea olo siellä.
Kun tuo tilaisuus oli lopuillaan, siellä kysyttiin, -
kuka haluaa tulla uskoon. Kävin jo siellä edessä, -
kun sinne oli pyydetty ihmisiä, mutta menin vielä ulos ja mietin, -
mitä oikein teen. Kun kävelin takaisin seurakuntaan, -
tuo puhuja sanoi mulle: "Jumala kutsuu sinua, mitä vastaat siihen?"
Tein päätöksen. Halusin antaa elämäni Jeesukselle.
Kun mun puolestani rukoiltiin, kaaduin maahan nurin.
Mä itkin ja mä nauroin. Jotenkin koin vapautta omassa sydämessä.
Koin rauhaa. Silloinkin oli taskussa huumeet, puukot ja puntarit, -
mutta sieltä lähtiessäni mulla oli hyvä olo.
Sitä ennen olin yrittänyt elämääni tuoda iloa ja rauhaa -
kaikilla maailman tarjoamilla asioilla.
Vaikka ite käytin huumeita, silti mun elämä voi näyttää aika hyvältä.
Nuorella miehellä tavallaan meni ulkoisesti hyvin.
Jumala alkoi puhua, että Hän haluaa minut 100-prosenttisesti itselleen.
Hän haluaa, että jättäisin entisen elämän kokonaan pois.
Tuli mieleen, että mulla kotona oli semmoinen...
Jääkiekkoa pelanneet tietävät, millainen on Kohon jääkiekkokassi.
Se oli täynnä aseita ja kaikkia niitä tavaroita, -
joita olin entisessä elämässäni tarvinnut.
Siellä oli vähän huumeitakin.
Kamppailin siellä, mitä mä teen näitten tavaroitten kanssa.
Kun lähettiin ajamaan kotia päin sieltä, niin ajattelin ekaks', -
että antaisko nää jollekin. Ne on rahanarvoista tavaraa.
Mutta ei sekään ois ollut oikein. Sitten päätin, -
että heitän jokeen kaikki ne tavarat. Mä en niitä tarvii.
Jumala pitää musta huolen.
Menin kotiin ja kahden kaverin kanssa otettiin kassi tavaroineen.
Mentiin eräälle sillalle ja heitettiin kassit, aseet ym. jokeen.
Siinä hetkessä, kun heitin tavarat jokeen, koin semmoista vapautta.
Mä tiesin omassa ajatusmaailmassani ja sydämessäni, -
että mun ei tartte enää käyttää huumeita, ei olla väkivaltainen.
Mulla oli tupakka-aski taskussa. Mä heitin senkin jokeen.
Mä tiesin, että mun ei tarvii polttaa. Jumala on vapauttanut mut.
Joh. 8:36 sanookin, että kenet Poika tekee vapaaksi, -
hän todellakin on vapaa. Kenet Jeesus vapauttaa, hän on vapaa.
Mulle tuli Mikkelin käräjä- oikeudesta käräjilletulopyyntö -
vanhoista rikoksista, oikeastaan vuo- den 2002 ampumavälikohtauksesta.
Sieltä tuli 4 vuoden tuomio. Niissä hetkissä ajattelin: -
"Voi että Jumala, ymmärrän, että oon rikkonut Sinua, lakia -
muita ihmisiä vastaan. Haluan vastata nämä rikokset, -
vaikka olen Jumalalta syntini anteeksi saanut."
Synnin seurauksista joutuu maksamaan.
Pidin neljää vuotta hirveän pitkänä aikana.
Eikö mulle, Jumala, mitään muuta käyttöä ole?
Mulla oli semmoinen tapa vankilassa, -
että kehen vankiin vaan törmäsin, yritin etsiä tilaisuutta -
todistaa heille. Uusille vangeille halusin aina todistaa.
Sunnuntaisin oli meillä aina kirkko.
Usein sain vankilan pastorilta luvan todistaa Jeesuksesta.
Joka ikinen vartija ja vanki tiesi siellä, että mä oon uskossa.
Niissä hetkissä ymmärsin, että edes vankilan muurit, rautaovet -
eivät voi kahlehtia Jumalaa tai evankeliumia.
Jumala voi sielläkin tehdä ihmeitä. Kerrankin muistan yhden tapauksen.
Vankilan pihalla todistin muuta- malle nuorelle ensikertalaiselle.
He vähän naureskelivat siinä. Sitten tuli vanhempi vanki, -
joka on lusinut kymmeniä vuosia: "Pojat, älkää naurako. -
Mitä Manu puhuu, se on ihan totta."
Laitoin sitten anomukset Vilppulan avovankilaan.
Muistan, että sieltä tuli kielteinen päätös.
Pari päivää ennen päätöstä mun luona vankilassa vieraili -
Savonlinnasta vankilähetti. Hän kävi sellissä ja rukoilimme.
Vähän ennen poislähtöään hän sanoi, että hänellä on Herralta sana: -
Jumalan avaamaa ovea ei kukaan ihminen sulje.
Menin ylivartijan toimistoon ja sanoin, -
että haluan paperit uudestaan Vilppulaan.
Ylivartija neuvoi, ettei kannata laittaa samaan paikkaan, -
kun sieltä on kielteinen päätös. Olisi mahdollista, -
että parin päivän päästä lähtee kuljetus Sulkavan avovankilaan.
"Sinne saattaisit päästä. Eiköhän laiteta sinne?"
- Ei laiteta. Laitetaan Vilppulaan ja lähen sinne.
Ylivartija vähän hymyili mulle: "Jaaha, no laita sitten."
Täytin paperit ja laitoin ne menemään Vilppulan vankilaan.
Kahden viikon päästä olin vankivaunussa kohti Vilppulaa -
ja sitä kautta pääsin sitten raamattukouluun.
Olin 3 kuukautta ollut seurakunta- työssä, kun puhelin soi.
Arto Niemi soittaa Elimäen helluntaiseurakunnasta.
Vähän aikaa keskusteltiin ja hän sanoo: -
"Tuletko meille toiseksi työntekijäksi?"
Ajattelin jonkun pilailevan. Arto Niemeä en ole niin tuntenut.
Olen nimen tiennyt, että tämmöinen pastori on Elimäellä.
Ajattelin, että joku pelleilee, kun oli paljon näistä keskustellut, -
miettinyt ja rukoillut johdatusta. Sanoin Artolle: -
"Joo, kyllä tuun, mutta mulla on muutama ehto.
Jos saan joka sunnuntai saarnata." Heitin vähän vitsiä.
Arto lähti näihin juttuihin mukaan.
Hetken päästä ymmärsin, että hän on tosissaan. Ei ole pilapuhelu.
Jumalan suunnitelmassa on parasta olla.
Kaikki ennen uskoontuloa tärkeät ja kaikki kaikessa olevat asiat -
ovat jotenkin romuttuneet. Elämään on tullut uusi arvomaailma.
Ajattelee asioista ihan eri lailla. Arvostaa pieniä hetkiä ja iloja -
elämässä arjen keskellä. Niistä tulee isompi kokonaisuus.
Sitä on vaikea sanoin selittää. Usko täytyy elää todeksi.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare