Olin 12-vuotiaana onnettomuudessa, -
jonka seurauksena jouduin tekemään aika isoja valintoja sen suhteen, -
mihin mä uskon ja mihin en. Tulin kaverin luota polkupyörällä.
Oli tammikuinen oikea lumimyräkkä ja pimeää.
Ajoin pyörällä sieltä kotiin päin. Siinä tuli semmoinen outo ajatus.
Katonpa, kuinka kauas reunaviivasta voi ajaa, -
ennen kuin se lakkaa näkymästä. Se on viimeinen normaali muistikuva.
Mä näin itteni ajamassa pyörää. Ikään kuin katoin yläviistosta.
Siinä näen, kuinka auto tulee takaa ja törmää muhun.
Mä osun konepeltiin, tuulilasiin ja kattoon ja putoan tiehen.
Sitten mulla pimeni.
Auton nopeus oli ollut yli 100 km/t.
Auto oli törmännyt muhun. Autoilija oli mennyt shokkitilaan -
ja jatkanut matkaa. Mä olin jäänyt siihen tielle makaamaan.
Siitä meidän kylältä yks' mies oli menossa autollaan toiseen suuntaan.
Tälle miehelle oli yhtäkkiä sanottu, että käänny ympäri -
ja lähde ajamaan siihen ja siihen paikkaan.
Se sanoma oli niin todellinen, että hän perui työkeikkansakin.
Hän soitti, ettei pääse. Eikä ollut mitään järjellistä syytä siihen.
Hän tulee paikalle, mihin ääni on käskenyt tulemaan.
Hän näkee tiellä jonkun mytyn ja saa väistettyä.
Noustuaan autosta hän tajuaa, että se on ihminen -
ja että toisesta suunnasta tulee 2 rekkaa, -
joiden kuljettajat eivät varmaan myrskyn takia näe tiellä olevaa.
Hän juoksee ja ehtii vetää mut takin kauluksesta pois -
rekkojen edestä niin, että vain rekkojen ilmavirta pyyhkii siitä.
Ihan sekunneista kiinni, etten jää niittenkin alle.
Sairaalassa niitä alettiin käydä läpi. Lääkäri päätyi siihen, -
että parempi kutsua hengellisen työn osaajia puhumaan mun kanssa.
Yhtenä päivänä kaksi pastoria tulee jututtamaan mua.
He sanoivat Jumalan yliluonnolli- sesti puuttuneen elämääni, -
koska Jumala rakastaa mua. Jumala on tehnyt ihmeen.
Mun aika ei vielä ollut lähteä. Hä- nellä on suunnitelma mun elämälle.
Jo 12-vuotiaana ymmärsin tämän. Jos tunnustan, että on Jumala, -
joka on luonut kaiken, luonut minut, -
ja jos Hänellä on suunnitelma mun elämään, -
niin mikäli pidän tätä totena, sen täytyy vaikuttaa mun elämään.
Siitä täytyy tulla tosi iso tekijä elämässäni. En ollut valmis.
Oli omia suunnitelmia. Niin tietoisesti päätin, -
etten halua uskoa Jumalaan, kor- keampiin voimiin, suunnitelmiin.
Tulen ite tekemään elämässäni kaikki päätökset -
ja kulkemaan tämän tien, kuten ite haluan.
Menin yläasteelle. Tuli mukaan päihteet. Se alkoi kaljotteluna.
Se alkoi aika pian tulemaan ihan säännölliseksi tavaksi.
Koulukiusaaminen jatkui. Tulin myös ite kiusatuksi, -
mutta paikkasin sitä kiusaamalla ite entistä enemmän.
Ns. "harmiton" pikkunäpistely alkoi muuttua ihan varasteluksi.
En enää kunnioittanut lakia.
Yläasteen jälkeen lähdin kotoa -
ja pääsin mukaan vähän vanhempaan kaveriporukkaan, -
jossa päihteiden käyttö oli säännöllistä.
Erilaiset rikokset oli ihan säännöllisiä.
Asiat hoidettiin väkivallalla.
Opin siihen elämään aika pian. Ajattelin, -
että omanikäiset arvostaa, kun näissä porukoissa olen.
16-vuotiaana sain ensimmäiset ehdolliset tuomiot.
17-vuotiaana vedin itteni mielisairaalakuntoon.
Siellä todettiin, etten ole hullu, mutta päihdeongelma on.
Lähdin ensimmäistä kertaa päihde- kuntoutuslaitokseen.
Näitä reissuja tuli vuosien aikana useampiakin.
Ei auttanut. 18-vuotiaan tuli ensimmäinen ehdoton vankeustuomio.
19-vuotiaana toinen. Silloin lähdin vankilaan istumaan.
Monen vuoden ajan elämä oli kierrettä.
Oli viinaa, lääkkeitä, huumeita, rikoksia, väkivaltaa.
Poliisin kanssa erilaisia yhteenottoja, vankilaa, sairaalaa, -
mielisairaalaa, katkaisua, kuntoutusta.
Mulla oli kokemusta jo raittiista elämästä, -
rikoksettomasta, väkivallattomasta elämästä jo usealta kuukaudelta, -
mutta se ei tuonut sisimpään rauhaa.
Niin siinä tein, ei hätiköidyn, vaan harkitun päätöksen, -
että nyt on aika päättää ite mun oma elämä.
Siinä, kun sen päätöksen tein, -
niin Jumala kohtas' mua todella voimakkaasti.
Ihan suoraan mun sisimpään, tietoisuuteen saan sanat: -
"Jos teet sen, niin joudut helvettiin."
Olin yli 10 vuotta yrittänyt kieltää Jumalan olemassaolon.
Sillä hetkellä tajusin, että oon ollut väärässä. Hän on olemassa.
Mun omatunto todisti: jos Jumala, taivas ja helvetti ovat totta, -
ja kuoltuaan jokainen viettää ikuisuuden jommassa kummassa, -
niin ymmärsin, ettei mulla ole perusteita taivaspaikalle.
Ei pienintäkään tekosyytä, miks' minun pitäis' sinne päästä.
Niin mä päätin, etten itteäni tapa.
En mahtunut vielä selvittämään, kuka tämä Jumala on, -
joka mulle puhuu.
Päätin vaihtaa maisemia. Hain Järvenpäästä opiskelupaikkaa.
Pääsin sinne. Muutin Keravalle asumaan.
Päätin, etten uusille tuttaville kerro mun menneisyydestä.
Siellä koulussa tutustuin kaveriin, joka ei käyttänyt päihteitä.
Jotenkin näin, että sillä on se rauha sisimmässä, -
positiivinen elämänasenne. Vähän aloin kadehtia häntä.
Eräänä päivänä se kaveri kertoi, että hän on uskovainen mies.
Sanoin heti, ettei mulle sitten tarvii noista puhua.
On ihan ok, että sä uskot, mutta mä en tarvii.
- Selvä. Tiedät ainakin, kenen juttusille tulla, kun tarviit.
Aloin uskoa, että jos se Jeesus sittenkin olis' totta, -
niin se vois' muuttaa jopa minun elämän.
Oikeastaan ymmärsin, että Hän on ainoa, joka sen enää voi muuttaa.
Tästä sitten tosi pitkän kamppailun jälkeen sain rohkeuden -
ottaa yhteyttä Keravan helluntai- srk:n pastoriin.
Kerroin Arille mun elämäntarinaa.
Ari hymyili sitä leveämmin, mitä rumemmaksi juttu meni.
Lopulta Ari kysyi multa: "Tuntuuko nyt, että olet umpikujassa?"
Sanoin: "Kyllä!" Ari sanoi: "Sitten sulla ei ole mitään hätää. -
Jumalalle mikään ei oo mahdotonta. Jeesus voi auttaa suakin."
Mua alkoi ärsyttää aivan suunnattoman paljon!
Kuinka tuo nuori pastori voi hymyillen sanoa mulle, -
että mulla ei oo hätää. Ari rukoili mun puolesta ensin, -
että päihdeongelma poistuu. Riippuvaisuus katkeaa.
Sen jälkeen toistin Arin perässä syntisen rukouksen.
En muista Arin sanoja enkä suullani toistamia.
Sen muistan, että sydän huusi: -
"Jeesus, jos oikeasti olet olemassa ja olet Jumala, -
jos voit antaa anteeksi vielä tässä vaiheessa, -
ottaa pois vanhan elämän ja antaa uuden, niin mä olen tässä.
Oon nyt saanut viitisen vuotta olla uskossa.
Olen saanut olla vapaa päihteistä. Ei ole tarvinnut tehdä rikoksia.
Ei ole tarvinnut lyödä yhtäkään ihmistä.
Elämä maistuu Jeesuksen seurassa todella hyvälle.
Parasta on tietää, että on rauha Jumalan kanssa -
ja oikeasti on yhteys Jumalaan.
Saan päivittäin mennä Jumalani eteen ja rukouksessa viedä asioita.
Jumala johdattaa ja on todella ottanut mut käyttöönsä.
Tänä päivänä oon saanut jo maistaa aika paljon Jumalan suunnitelmasta.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare