GAMLA TESTAMENTET ÖPPNAS
1 OCH 2 KUNGABOKEN, Del 1
Jag måste erkänna att jag avskydde historia i skolan.
Vår lärare, en pensionerad kyrkoherde, lärde ut det så trist.
Det var bara årtal, strider, kungar och drottningar.
Det kändes svårt och betydelselöst.
Min historiekännedom var som boken "1066 and All That" -
i vilken allting är antingen gott eller ont.
Kungaboken påminner om den. Kungarna var goda eller onda.
I Bibeln finns mycket historia, ett folks historia.
Den handlar inte om Kinas, Indiens eller Amerikas historia.
Den handlar om ett folks historia, eftersom det var viktigt för Gud.
Annan historia kan vara fascinerande -
men Israels historia är viktig för hela mänskligheten.
Ledarskapet har nått nästa skede.
Här är år 2000 f.Kr., här 1000 f.Kr. och här 500 f.Kr.
Det tog dem 1000 år att få allt Gud ville ge, från Abraham till David.
Det fanns några svackor: slaveriet i Egypten, 400 år.
Också i det Förlovade landet anföll midjaniterna och andra folk.
Trots det gick de framåt.
Davids rike uppstod.
Om denna period handlar Moseböckerna -
och Josua, Domarboken, Rut samt 1 och 2 Samuelsboken.
Med Kungaboken inleds nedförsbacken.
I Kungaboken står det hur de förlorade allting.
Strax efter Salomos död blev det inbördeskrig.
Landet delades upp i nords 10 stammar och syds 2 stammar.
Efter det fanns det inte något enhetligt Israels folk.
De norra stammarna var 10, så de kallades för Israel.
De två stammarna i syd började man kalla Juda.
Av de stammarna var Juda större. Benjamin var bara en kvarleva.
De norra stammarnas nedförsbacke fortsatte. De fördes till Assyrien.
I syd fanns tidvis några små ljuspunkter -
speciellt under Hiskias tid -
samt under Josias tid, han som kom till makten som 8-åring.
Inte heller de stoppade den nedåtgående spiralen.
Till slut fördes Juda och Benjamin till Babylonien.
De startade i slaveri i Egypten -
och slutade i slaveri i Assyrien och Babylonien.
Samma sorgliga historia kan drabba församlingen.
Man kan vinna och förlora allt. I allmänhet går det snabbare nedåt.
Det är viktigt att studera varför de förlorade allt.
De återvände från exilen, men åtnjöt inte längre frihet.
Efter det styrdes folket av präster, inte profeter eller furstar.
Landet ockuperades av egyptier, assyrier och greker.
Greken Antiochos Epifanes 3,5-åriga period var hemsk.
Han offrade svin på altaret och reste en Zeusstaty i templet.
Han lät templets sidokammare bli bordeller.
Han är en förebild för antikrist.
Efter det kom romarna samt Davids Son, Jesus.
Josef och Maria hade koll på sitt släktträd. De kom från David.
Jesu, Davids Sons, tillkommelse var alltså en tusenårig uppfyllelse.
Här får vi klart för oss Kungabokens kontext.
Samuels böcker ledde till toppen.
Kungaböckerna leder till botten. De omspänner 500 år.
Jag nämnde att ledarskapet i Israel gick igenom olika skeden.
Patriarkerna ledde dem i 500 år.
Följande ledare var profeterna från Moses till Samuel -
sedan kungarna från Saul till Sidkia, och slutligen prästerna.
Prästernas maktperiod fortgick från Josua till Hannas och Kajafas.
I Kungaboken undersöker vi kungarnas maktperiod.
På hebreiska benämns böckerna "Israels kungadömen".
Bokens namn är "Kungadömenas bok".
Ordet kungadöme har en speciell betydelse på hebreiska.
På mitt modersmål engelska betyder kungadöme ett landområde.
Vi är det "Förenade kungadömet" -
trots att vi inte är enhetliga och inte heller ett kungadöme.
För en hebré betyder "kungadöme" en tidsbunden maktperiod.
Där betonas befälet, inte geografin.
Man betonar kungens makt, inte jordegendomar.
Med "Guds rike" menar man inte ett landområde utan makt, herradöme.
Den konstitutionella monarkin fördunklar våra sinnen.
Drottningen regerar, men hon har inte makt.
Landet styrs av statsministern.
Monarken har inte regeringsmakt.
De kungliga har lite makt.
Fördelen med systemet är att makten fördelas.
Armén och rättsväsendet lyder under drottningen.
Så får inte politikerna för mycket makt.
Monarkins värde ligger i att den håller makten utom räckhåll.
I ett verkligt kungadöme har kungen absolut makt.
Han fastställer lagar. Inget parla- ment, val eller oppositionspartier.
Han fastställer lagarna och de andra måste lyda utan att knota.
Skulle ni vilja leva i ett kungadöme?
Skulle ni vilja att en människa styrde vårt land enväldigt?
Och vad om kungen var absolut rättvis -
gav sitt liv för folket och tog hand om de sjuka och fattiga?
Kungadömet beror på kungens karaktär.
Om kungen är god är monarkin det bästa styret.
Om kungen är dålig så är det det värsta av alla.
Man föredrar demokrati eftersom makten är fördelad.
Churchill sade: "Demokratin är sämst, förutom alla de andra."
Han menade att det är det tryggaste styret.
I historien har det funnits så många gånger fler onda kungar än goda.
Lord Acton: "Makt korrumperar, och absolut makt korrumperar absolut."
Makten kan korrumpera envålds- härskaren och då är man illa ute.
Det kallas numera diktatur.
Böckernas hebreiska namn är alltså "Israels kungadömen".
Ett kungadöme styrdes av en man. Då han dog upphörde kungadömet.
Därför talar de om kungadömen i pluralis.
Det här är bakgrunden till begreppet "Guds rike".
Det är inte ett område. Det förstår man i ljuset av Kungaböckerna.
Kungens karaktär och beteende avgjorde folkets öde.
Före kungaböckerna handlade historieböckerna om folket.
Då folket fick en kung började man berätta vad kungen gjorde.
Det kungen gör följer folket.
Kungen fastställde lagarna. Alla måste följa dem.
Kungens karaktär var en avgörande faktor.
Under goda kungar var det fred. En ond kung ledde till krig.
I Kungaböckerna betonar man kungen -
och om han var god eller dålig.
Kungarna hade en måttstock, David.
Om han var som David var han god. Om inte var han dålig.
Kungarna jämfördes med Davids tidiga år.
Kungen bedömdes efter om han levde som sin fader David.
Bakom det låg något djupare.
Om kungen levde som David så gjorde han gott i Herrens ögon.
Om han inte levde som David gjorde han ont i Herrens ögon.
Kungarna delas upp i de goda och de onda.
Samuel fick veta att kungen skulle bli dyr.
Han försökte säga att Gud är folkets kung.
Under domartiden ville folket ha den segerrike Gideon som kung -
och Gideons son och sonson efter honom.
Gideon svarade vist: "Nej. Ni har redan en kung, Gud."
Tyvärr så fick de sina kungar senare.
Kungaböckerna är inga vanliga historieböcker.
Mängden sidor som används för kungarna är mycket omväxlande.
I norr var kung Omris regeringstid fin.
Han var en skicklig politiker och ett ekonomiskt snille.
Han var en fantastisk kung, som bara omnämns i sju verser.
Han fick mycket till stånd men gjorde ont i Herrens ögon.
Hans förtjänster hade inget värde i Herrens ögon.
Såhär bedömer Gud statsöverhuvuden.
Gud ser inte till det de uppnår utan till hur de lever -
vad de tror på och hur de beter sig.
Därför har vissa kungar fått hela kapitel.
De här proportionerna talar om Guds perspektiv.
Boken baserar sig på historia men den är ett urval.
Historien är aldrig objektiv.
En historieberättare gör för det första ett urval.
Han väljer ut det som han finner viktigt.
För det andra klargör historieberättaren samband.
Han visar hur de olika sakerna hör ihop.
För det tredje förklarar han varför något hände.
Historieberättandet innefattar urval, samband och förklaring.
Han styrs av det han tycker är viktigt -
hur saker enligt honom hänger ihop -
och varför A enligt honom leder till B, och B till C.
Kungaboken är subjektiv historia sedd ur Guds perspektiv.
Samuels- och Kungaböckerna går under benämningen "Tidiga profeter."
Till dessa hör även Josua och Domarboken.
De är historia ur ett profetiskt perspektiv.
Gud väljer det viktiga. Han förenar saker -
och förklarar varför något händer.
Det här är inte historia utan profetia.
Böckerna finns i det judiska Gamla Testamentets andra del.
Först kom lagen, alltså de fem Moseböckerna.
Sedan kom de tidigare och senare profeterna.
Sist kom Skrifterna som innehöll bl.a. Psaltaren och Ordspråksboken.
De senare profeterna är Jesaja, Jeremia, Hesekiel -
samt de 12 småprofeterna.
Vi kallar de först nämnda historia och de övriga profeter.
För judarna var både de tidigare och de senare profeter.
Vi studerar det israeliska kungadömets heliga historia.
Där finns ett moraliskt budskap.
Det är undervisning utgående från historien.
Man säger: "Historien upprepar sig. Den måste, för ingen lyssnar."
Man säger: "Om du glömmer historien är du dömd att upprepa den."
Historia är viktigt. Annars upprepar vi samma fel och lär oss inte.
Det är historia. Det är också undervisning utgående från historien.
Om man räknar ihop maktperioderna -
eller enligt judisk modell varje kungs kungadömen -
stöter man på ett häpnadsväckande faktum:
Varje god kung regerade i medeltal 33 år.
Varje ond kung regerade i medeltal 11 år.
Historien visar att ett gott styre varar längre än ett ont.
En god regent regerar längre än en ond.
Det säger något om Gud. Vi lever i ett moraliskt universum.
Onda regenter faller snabbare.
Deras maktperiod varade en tredjedel av de goda kungarnas.
I medeltal regerade en god kung i 33 år och en ond i 11 år.
Gud låter en god kung regera tre gånger längre.
Därför nämns det exakt hur länge varje kung regerade.
Då man läser Kungaböckerna bör man utföra räkneoperationer.
Annars läser man bara årtalen uttråkad. Nej, det är intressant!
Årtalen avslöjar att Gud är herre över historien.
Det gäller fortfarande.
Goda civilisationer har levt längre än onda -
eftersom Gud är på tronen.
I Israels kungahus historia finns det tre skeden.
Det första var det förenade riket.
Tre stycken kungar styrde över alla 12 stammar.
Den första var Saul. Han var ond. Sedan kom David. Han var god.
Den tredje var Salomo. Han var lite av båda.
Varje period varade i 40 år.
Det är viktigt, för 40 är talet för mänsklig prövning.
40 dagar i öknen, 40 år i öknen.
40 illustrerar den prövotid då det klarnar vad en människa är.
40 år är prövningens tid.
Gud gav en prövotid för kungarna i det förenade kungariket.
Det var kungarnas prövning. Tyvärr blev de underkända.
Alla började bra, men slutade dåligt.
Ändå var en av dem en man enligt Guds hjärta.
Ingen av dem fick berömligt betyg för hela perioden.
Det förenade kungadömet föll.
1 Samuelsboken omspänner Sauls 40 år.
2 Samuelsboken omspänner Davids 40 år.
1 Kung 1-10 omspänner Salomos 40 år.
Strax efter Salomos död delades riket och började kriga.
Förmögenheten koncentrerades till syd, huvudstaden. Nord var fattigt.
Invånarna i norr var missnöjda.
Staten verkade endast vara intresserad av huvudstadsområdet.
Visst låter det bekant.
Rikedomen och tyngdpunkten finns där kungen är.
Riket splittrades i och med Salomos död.
De två stammarna i söder fick huvudstaden -
och den kungliga ätten. De 10 stammarna i norr förlorade båda.
Det fanns alltså ingen gudstjänstplats i norr -
och inte heller Davids kungaätt.
De inrättade platser för gudstjänst i Betel och Dan.
De reste väldiga gyllene kalvar i Betel och Dan.
De valde Jerobeam till kung.
Här är Jerobeams sigill.
Där finns ett lejon, Israels symbol, och Jerobeams namn.
Det här är en kopia. Sigillet grävdes fram i Megiddo.
Det här är Jerobeams sigill.
Han var inte av Davids kungaätt.
Efter detta hade nord en dynasti efter en annan.
Där skedde lönnmord och statskupper.
Det fanns gyllene kalvar vid gudstjänstplatserna.
De hade självvalda kungar.
De dödade den tidigare kungen. Nordlandets berättelse är sorglig.
80 år efter uppdelningen blev det krig mellan syd och nord.
De norra stammarna allierade sig med Syrien och Damaskus -
för att kunna omintetgöra de två stammarna i syd.
Man kan läsa om det i Jesajas bok.
Kriget varade i 80 år. Sedan inföll en 80-årig fredstid.
80 år består av två perioder på 40 år.
Under perioden av fred sände Gud dem två betydande profeter.
Om Elia kan man läsa i 1 Kung 17 till 2 Kung 2.
Därefter står det om Elisa.
De var viktiga profeter i norr under perioden av fred.
Efter dem fortsatte kriget igen.
Bägge parter gjorde sig skyldiga till nedriga gärningar.
Assyrien förde Israels 10 stammar till Assyrien år 721 f.Kr.
De blev de tio försvunna stammarna.
Gud vet var de är.
I Uppenbarelseboken lovar Gud att föra alla 12 stammar tillbaka.
Gud vet alltså.
Kvar blev bara ett litet rike som bestod av Juda och Benjamin.
De hade ett litet landområde omkring Jerusalem.
De hade huvudstaden och Davids kungliga ätt.
De hade sett hur de 10 brödrastammarna fördes bort.
Man hade kunnat tro att de skärpt sig.
Om 10 medlemmar i din familj fördes bort och Gud sade -
att samma händer dig om du inte ändrar dig, skulle du skärpa dig?
Nej, och de gjorde inte de heller.
Gud bestraffar ingen utan förvarning.
Han sade genom Amos:
"Jag gör inget utan att först sända en profet för att tala om det."
Till nord sände Gud Elia, Elisa och Amos -
och slutligen Hosea.
Sedan sände Gud en profet efter en annan till stammarna i syd:
Jesaja, Mika, Nahum och så vidare.
Folket lyssnade inte. År 587 f.Kr., 140 år senare -
fördes Juda till Babylonien.
Där slutar Kungaböckerna.
Först kommer alltså Salomos förenade rike.
Sedan delas riket.
Berättelsen växlar hela tiden mellan norr och söder.
Man berättar turvis vad Juda och Israels kungar gjorde.
Det vore lättare om de nämndes skilt.
Staterna var i ständig interaktion -
alltså står berättelserna sida vid sida.
Till slut blir bara två stammar i syd kvar.
Från Juda kommer ordet "jude".
Före det talade man om hebréer eller israeliter.
I evangelierna används ordet "jude" allmänt.
De kristna har under århundraden missförstått Johannesevangeliet.
Johannes säger att judarna dödade Jesus.
Baserat på det har de kristna gjort hemska saker mot judarna.
Med judar menade inte Johannes alla israeliter.
Han avser Juda stam, jerusalemiterna i syd.
Han tar inte med galiléerna. De älskade Jesus.
Judarna i Juda och Jerusalem hatade Honom.
Tänk inte att judarna i Johannes- evangeliet betyder hela Israel.
Det är bara frågan om dem i söder, inte dem i norr.
Om man hade förstått det här, hade man undvikit missförstånd.
Jude betyder någon av Juda stam.
De som kom tillbaka från exilen kallades judar.
Förhoppningsvis kunde jag reda ut saken.
Vem skrev då Kungaböckerna?
Hur skrev författaren dem? När och varför skrev han dem?
Man känner inte till författaren. Judarna tror det var Jeremia.
Vissa delar är identiska i språkbruket till Jeremias bok.
Vi vet att profeterna skrev historia sedd ur Guds perspektiv.
Andra tror att författaren var Hesekiel.
Jag tror att det var Jeremia, eftersom han inte nämns.
Han var i händelsernas mitt, men nämns inte alls.
Det är svårt att tänka sig att Jeremia inte alls skulle nämnas.
Jeremia skrev böckerna och sin profetia var för sig.
Det finns också andra belägg. Man vet inte med säkerhet.
I Kungaboken sägs det om och om igen:
"Så som det är skrivet i Salomos gärningar," -
"Israels kungars krönikeböcker samt Juda kungars krönikeböcker."
Författaren använder sig av de nationella arkiven.
Han väver dem samman, så att historien blir till undervisning.
Också Jesaja bok och Kunga- böckerna innehåller samma delar.
Jag vet inte om Jesaja skrev, eller om Jeremia fick dem av Jesaja.
Författaren samlade data i källor och bibliotek.
Berättelsen sammanställdes så att historien blev undervisning.
Större delen av böckerna skrev innan folket fördes till Babylonien.
Författaren nämner att templet ännu står på sin plats.
I boken repeteras ständigt: "Så som till denna dag”.
Boken skrevs före kollapsen.
Kungaboken slutar vid hälften av exilen i Babylonien -
med väldigt intressant information.
Babylonierna dödade Judas sista kung, kung Sidkia.
Sidkia fjättrades. Hans söner fördes inför honom.
Alla söner dödades. Sedan rev de Sidkias ögon ur skallen.
Sidkia fördes bort i bojor.
Hans företrädare Jojakim var svag.
Han gav sig inför babylonierna. Han blev tillfångatagen.
Kungaboken slutar med -
att Babylons kung Nedbukadnessar befriade Jojakim.
Jojakim fick efter det alltid äta vid kungens bord.
Det är intressant.
Böckerna slutar alltså i mitten av exilen.
Det var viktigt.
Davids kungaätt -
började äta vid kungens bord i Babylon.
Hans namn finns nämnt i Jesu släktträd.
Davids kungaätt bevarades efter- som Nebukadnessar upprätthöll den.
Den kungliga ätten återvände i skepnad av Serubabbel.
Om honom står det mer i en annan bok.
Trots katastrofer och hemskheter -
bevarades den kungliga ätten.
Juda förlorade också Jerusalem, staden med Guds namn.
Varför skrevs boken?
Vi ser en klar orsak.
Folket har förlorat sitt land och sin huvudstad.
De har förts bort med våld. De skulle aldrig mer se sitt hem.
De sade säkert: "Gud har övergivit oss."
"Han älskar oss inte längre. Varför tillåter Han detta?"
Sådana frågor skulle också vi ställa -
om vi med våld fördes bort från vårt hem för evigt.
Vi skulle fråga: "Varför tillåter Gud detta?"
Kungaböckerna svarar på varför Gud tillät det.
Författaren säger: "Eget fel!"
"Gud har inte svikit sina löften. Han har hållit dem."
"Han lovade göra såhär om ni gör fel. Skyll inte på Gud."
Han visar genom kungadömens förfall -
att Gud står vid sitt ord.
"Det här är ingen händelse. Ni själva är orsaken till det."
"Ni visste vad Han skulle göra, men ni brydde er inte om det."
Vi vet att Gud dömer oss. Vad gör vi alltså?
Människans natur är pervers och hårdnackad, som Gud uttrycker det.
Vi gör fel, även om vi vet att det gör Gud vred.
Vi utnyttjar Hans tålamod.
Den tyska diktaren Heine var en judisk ateist.
Han dog i Paris efter att ha levt i synd.
Han vägrade träffa en präst på sin dödsbädd.
Han sade: "Gud förlåter. Det är Hans yrke."
Så sade en man som utnyttjade Guds tålamod.
Han förstod inte att Guds tålamod har en gräns.
Guds kvarn mal långsamt men den ger fint resultat.
Vi ska komma ihåg att domen kommer. Tid att redovisa.
I boken ges en grundläggande undervisning med hjälp av historia.
Till och med i den här dystra boken finns hopp -
eftersom Gud för sin del har lovat att inte bryta förbundet.
Han säger det många gånger i GT:
"Ni kanske bryter förbundet. Jag kommer aldrig att bryta det."
"Då ni förs till ett annat land så ska jag föra era barn tillbaka."
Gud håller sitt löfte. Han bryter inte sitt ord.
Han lovade föra dem bort, och barnen tillbaka. Han höll löftet.
De var i Babylonien i 70 år.
Gud hade fastställt en lag -
enligt vilken jorden skulle få vila vart 7 år -
för att kunna förnya sig.
De hade struntat i budet i 500 år efter Salomo.
Hur många år hade jorden varit utan vila? 70.
Gud sade: "Om ni inte låter jorden vila så låter jag."
"Ni hålls ifrån landet tills det har fått sin sabbatsvila."
Därför skrevs boken.
Författaren, möjligen Jeremia, ville undervisa genom historien:
"Katastrofen drabbade stammarna eftersom de inte höll förbundet."
Gud lovade dock att bevara Davids kungliga ätt.
Han lovade föra barnen tillbaka. Han håller sina löften.
Översättning: Andreas Forsberg