VANA TESTAMENT AVANEB
IIOB 1/2
Oleme jõudnud Iiobi raamatuni.
Või peaksin ütlema "Jov", sest heebrea keeles "b" hääldub "v".
Meie kasutame siiski nime "Iiob".
Mõned osad Iiobi raamatust on vägagi tuntud.
Mõned meie vanasõnadki põhinevad sellel.
Eelkõige fraas, mida Jaakob kasutab oma kirjas Uues Testamendis:
"Iiobi kannatlikkus" - inglise keeleruumis tuntud väljend.
Teame ka, mida tähendab "Iiobi lohutaja"
ehk keegi, kes ütleb, et "võiks ka sootuks hullem olla".
"Iiobi lohutaja" on seega samuti meile mõistetav väljend.
Prohvet Hesekiel seostab omavahel Iiobit, Noad ja Taanieli
kui kolme kõige õiglasemat meest, kes eales elanud.
See on huvitav seos - Iiob, Noa ja Taaniel.
Kui olete pidanud sagedasti matustel viibima, teate,
et matustel tsiteeritakse tihti Iiobi raamatut:
"Issand on andnud ja Issand on võtnud. Kiidetud olgu Issanda nimi."
Neid sõnu tsiteeritakse lausa üleliia.
Selliste sõnade kasutamine nõuab tegelikult palju julgust ja usku.
Eriti, kui mõtled seda siiralt, kuigi oled just kaotanud kalli inimese.
Händeli oratooriumis "Messias" leidub samuti katkeid Iiobist.
Näiteks: "Tean, et mu Lunastaja elab!"
Väikeste lõikude kaupa on Iiobi raamat meile üsna tuttav,
kuid vähesed on raamatu korralikult läbi lugenud
ja terviklikku sõnumit mõistnud.
Iiobi raamatu tsiteerimisega tuleb olla väga ettevaatlik,
sest võid kogemata tsiteerida ebaõiget teksti.
Päris raamatu lõpus ütleb Jumal, et Iiobi sõpradel polnud õigus.
Kui aga rebid teksti kontekstist välja, võib juhtuda,
et tsiteerid mõnda Iiobi sõpra ehk tema väärarvamust.
Piiblist ei saa salme lihtsalt välja noppida ja Jumala tõena tsiteerida.
Kõik on küll Jumala Sõna, aga osa sellest pole tõene.
Kõlab šokeerivalt, aga usun, et mõistate, mida öelda tahan.
Piibel kajastab ausalt ka neid asju, mis on väärad.
Piibel annab ausa pildi sellest, mida mõned inimesed on öelnud
ja kuidas nende väljaütlemisi on seejärel korrigeeritud.
Seepärast ongi ülioluline uurida raamatut tervikuna.
Võib-olla mõtlete nüüd, et see kõlab veidralt.
Kuid mina osalesin hiljuti ühes piiblikooli teoloogilises arutelus,
kus osalejad tsiteerisid salme mingi oma väite tõestamiseks.
Keegi neist tsiteeris ühte Iiobit lohutavatest sõpradest.
Kirjakohti küll ei täpsustatud, kuid ma tundsin need salmid ära.
Osaleja tsiteeris Piibli kirjakohti, mis ei kajastanud tõde.
Aga need aitasid tal oma seisukohta tõestada igati piibellikul moel.
Seepärast rõhutan ikka ja jälle:
iga väljaütlemine Piiblis kuulub mingi raamatu konteksti.
Ja raamatu üldsõnum määratleb väljaöeldud sõnade tähenduse.
Seega, kui oled konkreetse raamatuga tuttav,
võid tsiteerida selle kirjakohti nende õiges tähenduses.
Võimalik, et Iiobi raamat on üks vanimaid, mis meie käsutuses on.
Ma ei pea silmas Piiblit, vaid üleüldse.
See on arvatavalt üks vanimaid kirjutisi inimkonna ajaloos.
Kuigi täpset aega on raske määratleda, on see ilmselt pärit
partiarhide ehk Aabrahami ajastust.
Arvamus põhineb asjaolul, et raamatus mainitud kultuurilised vihjed
viitavad Aabrahami ajastu sotsiaalsele taustale.
Veelgi enam - Iiob teab Aabrahami Jumala nime "Jahve" ja kasutab seda.
Samas pole raamatus sõnagi väljarändest, lepingust Siinai mäel
ega Moosese seadusest.
See aga oli Vanas Testamendis nii ülioluline,
et ühel või teisel moel viitasid nendele teemadele kõik prohvetid.
Siin raamatus aga pole neist sõnagi.
Niisiis, kultuuriliselt sobitub Iiobi raamat patriarhide ajajärku.
Selles puuduvad viited Egiptuse väljarändele ja Siinai lepingule,
kuid selles kajastub Aabrahami, Iisaki ja Jaakobi Jumala nimi
ja seepärast paigutamegi Iiobi raamatu just sellesse ajajärku.
Ning seega on tõenäoliselt tegemist ühe vanima
kui mitte kõige vanema raamatuga kogu maailmas.
Taolisi raamatuid hakati ilmselt kirja panema
alles palju hilisemal ajal. Tegemist on unikaalse dokumendiga.
Suur küsimärk on, kas tegu on väljamõeldud või tõsilooga.
See on väga raske küsimus. On kolm võimalust.
Esiteks: lugu põhineb faktidel.
Vana Testament esitleb Iiobit kui reaalset isikut
ja sama teeb Uus Testament. Seega - tegu oli reaalse isikuga.
Meil on isegi tema aadress.
Ilmselt tuleks kiri siiski tagasi selgitusega "aadress tundmatu".
Kuid Uusimaa siiski asus kusagil
ja teadaolevalt peaks see olema Mesopotaamia kandis,
kusagil Eufrati ja Tigrise aladel, sealpool Damaskust.
Ja tolle aja kultuurikontekstis olid kaamelid ja lambad tähtsal kohal.
Iiob on igati reaalne isik.
Tema enda ja veel enam ta naise reageeringud on vägagi usutavad.
Peaaegu kuuldavalt mõjuvad nende vaidlused Iiobi olukorra üle.
Ka tema sõprade kommentaarid mõjuvad usutavalt,
nende tundetasand on väga ehe.
Miks peaks keegi üldse kahtlema, et tegu on tõsilooga?
Sest samas on siin ka ilukirjanduslikke elemente.
Näib, nagu oleks siin midagi kunstlikku, mis pole elust võetud.
Näiteks mõned sündmused.
Toimub neli katastroofi, üksteise järel.
Iga kord pääseb üks inimene, kes teatab: "Vaid mina jäin ellu!"
Näib üsna ebausutav, et neljas järjestikus õnnetuses
jääb ellu vaid üks tunnistaja.
Siin on tunda teatud kunstlikku ülesehitust. Usun, et mõistate.
Ja siis veel õnnelik lõpp.
Iiob kaotab kõik oma lapsed, aga pole hullu,
sest ta saab ju uued asemele.
Kas ta eelmisi taga ei igatse?
Kogu loos on midagi omapärast ja kummalist.
Lisaks veel tekst ise, mis on tervenisti luulevormis.
Nagu eelnevalt rääkisin, on luule kunstlik kõnevorm.
Inimesed ei suhtle üksteisega luulevormis.
Luuleread tuleb esmalt läbi mõelda ja kokku sobitada.
Suurem osa Iiobist on luulevormis.
Kõik Iiobi lohutajad kõnelevad kaunis luulekeeles.
Mõte sellest, et kõik kolm Iiobi sõpra olid suurepärased poeedid,
on kuidagi veider.
Kõik see ei näi kuigivõrd eluline.
Ja kes kõik need kõned üldse kirja pani?
Lehekülgede kaupa voolavat luulekeelt - kes selle üles märkis?
Ütlen ausalt välja oma arvamuse,
et siinkohal on Piiblis tegemist ilukirjandusliku tõsielulooga.
Pole kahtlustki, et lugu põhineb reaalsel isikul,
kellega juhtusid õnnetused, mida tal oli raske seostada Jumalaga.
Nimelt teatakse mujalgi Lähis-Idas lugusid Iiobist.
Ta pole tuntud mitte ainult Piibli järgi, vaid kogu Lähis-Idas
on tema kannatused ja suhtumine jätnud inimestesse sügava jälje,
sest teisteski kultuurides leiate lugusid Iiobist.
Kuigi ta tundis Iisraeli Jumalat, teati teda ka kodust kaugemal.
Nii et lool on tõepõhi all.
Kuid arvan, et keegi teine pani loo kirja, teemat laiendades.
Tooksin võrdluse Shakespeare'i ajalooliste näidenditega.
Näiteks "Henry V" põhineb ajaloolisel taustal.
Henry V oli tõesti olemas ja ta võitles Agincourt'i lahingus.
Kuid Shakespeare on selle kaunis luulekeeles kirja pannud
ja toonud esile sündmustega seotud inimeste siseelu.
Arvan, et keegi on sedasama teinud ka Iiobi looga.
Aluseks on võetud tõsilugu jumalakartlikust mehest
ja tema hämmastavast kannatlikkusest keset kannatusi.
Teemat aga on laiendatud, pandud luulevormi, tuues eriliselt esile
sügav problemaatika, millega mees silmitsi oli.
Eelmisel nädalal suri mees nimega Robert Bolt.
Temalt pärinevad käsikirjad sellistele filmidele nagu
"A Man for All Seasons" - T. Moore'i elust ja "Lawrence of Arabia".
Nendes tõsielulugudes püüdis Robert Bolt võimalikult ehedalt
tuua esile olukordade tuuma,
millega need mehed silmitsi seisid.
Nii pani ta kokku tõeliselt suurpärased käsikirjad.
Neid filme vaadates jääb mulje,
justnagu tunneksid-teaksid neid inimesi ja nende katsumusi.
Kuid hoopis Robert Bolt on need lood kirja pannud.
On kahesuguseid tõsielulugusid. On selliseid, mis moondavad
inimese tegelikku elu - ja need on tänapäeval vägagi levinud.
John Osborni film Martin Lutherist on tüüpiline näide.
Seda vaadates saame Osborne'ist endast oluliselt rohkem teada
kui Martin Lutheri kohta. Mõned tõsielulood kasutavad ära
ajaloolisi tegelasi, levitamaks hoopis muid ideid.
Kuid on ka selliseid tõsielulugusid, mis toovad tõetruul, jõulisel
ja arusaadaval moel esile selle, mis inimese elus juhtus.
Arvan, et antud lugu on just selline.
Võite pärast mulle öelda, kui olete teist meelt.
Iiobi raamat on suurepärane luuleteos.
Raamat on läbinisti tarkusest kantud ja olen kindel, et need kolm meest,
Iiobi lohutajad, ei kõnelenud luulekeeles.
Kuid luuleread, mis kannavad sama tarkusepitserit,
toovad esile dialoogide tegeliku tuuma.
See, kes selle raamatu kirjutas, oli igatahes geenius.
Thomas Carlyle ütles: "Auväärne raamat. Läbinisti meeste raamat."
Tennyson ütles: "See on nii muinasaja kui tänapäeva võimsaim luule."
Tõeline tunnustus Alfred Lord Tennysonilt.
Lutheri sõnul on see imeliseim ja ülevaim raamat Piiblis.
Seda on võrreldud Homerose, Virgiliuse, Dante, Miltoni
ja isegi Shakespeare'iga kui ühte kõigi aegade kirjanduslikku suurteost.
Nii see ongi. Kui hindate luulet ja kirjandust, mõistate,
et see 4000 aasta tagune teos on läbi aegade üks ainulaadsemaid.
Kuid see on palju enam kui vaid kirjandusteos.
Tegemist on heebrea luulega, mistõttu mõte on tähtsam kui kõla,
mõte kordub paarisreana, nagu eelnevalt juttu oli.
Samas on see tõsiselt filosoofiline teos.
Filosoofia esitab küsimusi elu alustalade kohta:
Miks me siin oleme? Mis on elu mõte? Kust kurjus alguse sai?
Aga eelkõige - miks head inimesed kannatavad?
Just selliste küsimustega filosoofia maadleb.
Iiobi raamat, draamaluule vormis, vastab nii mõnelegi põhiküsimusele:
Miks on valu ja kannatust? Miks kogeme seda nii ebaõiglaselt?
Miks head inimesed kannatavad, aga halvad mitte?
Kui Jumal on olemas, kas Ta hoolib meie kannatustest?
Selliste tõsiste küsimustega murrab Iiob pead.
See raamat kõnetab igat inimest igas kultuuris. Erakordne raamat.
See on ühtlasi teoloogiline raamat.
Filosoofia võib neid küsimusi abstraktselt käsitleda,
kuid teoloogia peab need seostama Jumalaga.
Tahan nüüd midagi selgitada.
Sul peab olema mingi ettekujutus Jumalast,
enne kui kannatuseteema sulle üleüldse probeemi tekitab.
Üritan oma mõtet täpsustada.
Kui usud, et Jumal on halb, pole kannatused probeemiks.
Halb Jumal ju põhjustab kannatusi. Probleemi pole!
Vaid sel juhul, kui usud, et Jumal on hea, tekib probleem.
Kui usud, et Jumal on nõrk ega saa sind aidata,
ei tekita kannatuseteema samuti probleemi.
Jumal lihtsalt tunneb sulle kaasa, kuid ei saa kuidagi aidata.
Ainult juhul, kui usud Jumala olevat kõikvõimsa ja hea, tekib probleem.
Saate mõttest aru?
Kannatuseteema muutub probleemiks vaid juhul, kui juba eelnevalt usud
Jumala kõikvõimsust ja headust.
Kaasaegne teoloogia üritab välja kee- rutada, eitades emba-kumba omadust.
Jumala headuse eitamine on tänapäeval väga levinud.
Öeldakse, et Ta on halb Jumal, kellele meeldib narritada.
Vähihaigus on lihtsalt julm nali... Selline Jumal ongi.
Hämmastavalt paljud tänapäeva romaanid annavad pildi Jumalast
kui kõikvõimsast halvast olendist. Siis pole kannatus probleemiks.
Nii on see kirikust väljaspool. Kiriku sees levib uus teoloogia:
Jumal on nõrk. Keegi piiskop TV-s ...
Vaatasime abikaasaga saadet "Credo", kus piiskop ütles,
et Jumal on nõrk nagu vesi. Ja siis ta kordas öeldut.
Toosama piiskop on ühtlasi esimeheks nõukogus,
mis vaatab läbi anglikaani kiriku õpetust.
Tema sõnul on uus arusaam selline, et Jumal on nõrk
ega saa maailma probleemidega midagi peale hakata.
Ta ootab hoopis meilt, et lahendaksime maailma valupunktid.
Küsitleja uuris: "Arvate, et see toob inimesed tagasi kirikusse?"
Piiskop vastas: "Muidugi! Kui inimesed mõistavad,
kuivõrd Jumal neid vajab, tulevad nad kirikusse."
Küsitleja uuris edasi: "Milline on teie Jumala-pilt?"
Vastus kõlas: "Käsitlen seda kui üht suurt peret, kus on vanaema,
kes kõiki pereliikmeid armastab ja tema armastus
hoiab peret koos ajal, mil pereliikmed tööl on.
Just niimoodi näen ma Jumalat." Küsitleja oli hämmingus:
"Aga ma arvasin, et Jumal on Isa, mitte vanaema!"
Selline on vastus probleemile - Jumal on samavõrd jõuetu kui meie.
Peame kannatusi lihtsalt aktsepteerima ja tegema kõik võimaliku,
et olukordi kuidagi kergendada.
Kuid vaid juhul, kui usud, et Jumal on kõiki armastav, kaastundlik,
läbinisti hea ja samas kõikvõimas,
kerkib su ette suur probleem.
Sellise raamatu nagu Iiob, taga seisab teoloogia, mis väidab:
"Usun, et on olemas Jumal ja et Ta on hea ning kõikvõimas.
Usun, et Ta hoolib. Seepärast ongi mul probleem!"
Teisisõnu, kui sul on probleeme kannatuse teemaga,
oled juba läbinud 3/4 teest tõese Jumala suunas.
Kuid 1/4 on siiski veel ees.
Kui Ta on hea ja kõikvõimas - siis miks...?
Loodetavasti juhatas see teid sisse Iiobi raamatu põhiküsimustesse.
Tõsi on, et selle raamatu käsitlemisel on sees terav vahe
juudi ja kristliku vaatenurga vahel.
Puudutasin sama teemat Psalmidega seoses.
Vanas Testamendis pole selget käsitlust teispoolsusest.
Alles Jeesuse ülestõusmine tõi esiplaanile
elu ja surematuse temaatika - evangeeliumide kaudu.
Meie elame Jeesuse ülestõusmisjärgsel ajal.
Mingil moel on kannatuse teema oluliselt taandunud
võrreldes kõigega, mis ülestõusmisele järgnes.
Paulus ütleb: "Praeguse hetke kannatused
pole võrreldavad kirkusega, mis meile osaks saab."
See annab kristlastele täiesti teise vaatenurga kannatuste suhtes.
See on meile küll raske, kuid palju raskem on see juhul,
kui puudub selge käsitlus teispoolsusest ja sellest,
kuidas korvatakse kõik see, millest siin elus peame läbi minema.
Seetõttu on Iiobi raamatus vaid aimatavad vihjed surmajärgsest elust.
On hetki, mil Iiob on selles veendunud,
uskudes, et peale surma saab ta näha Jumalat.
See väike lootus kerkib ikka ja jälle pinnale.
Kuid see pole piisav lahendamaks probleemi viisil,
nagu kristlased seda lahendaksid. Tuleme selle juurde hiljem tagasi.
Ometi on Iiobi raamat kätketud Vanasse Testamenti,
olgu see siis läbinisti väljamõeldis või hoopis tõeline ilmutus.
Selles loos nimelt ei tule sõnad pelgalt inimeste suu kaudu.
Kirjutaja on pannud sõnad nii inimeste suhu -
Iiob, Eliifas, Bildad, Soofar -,
kuid ta on ühtlasi söandanud panna sõnu ka Jumala enda suhu.
Need on kas läbinisti väljamõeldud
või on kirjutaja saanud ilmutuse otse taevast.
Kogu raamatu võti on selles,
et Jumalal on kihlvedu saatanaga.
On üsna julgustnõudev öelda, nagu oleks Jumal mängur
ja et Tal oli saatanaga kihlvedu, mis pidi ilmnema Iiobi läbi.
Selline väide oleks selgelt jumalapilge, juhul kui see poleks tõene.
Ja nagu te teate, peitub raamatu saladus selles,
et Iiobil polnud kihlveost õrna aimugi.
Ta ei saanudki sellest teada.
Keegi ei öelnud talle, mis oli tema kannatuste põhjus -
kihlvedu Jumala ja saatana vahel.
Kui see on pelgalt väljamõeldis, on see juutide silmis
äärmine jumalapilge ning väärib surmanuhtlust.
Väita midagi, mida Jumal pole öelnud, on valeprohvetlus
ja selle karistuseks on surm. Seega, meie ees on valik.
Usun, et tegemist on suurepärase luuletajaga,
kes toob esile selle tõsiloo tähenduse järgnevate põlvede jaoks
meisterlikus luulevormis.
Ja et talle ilmutati, mis oli tegelikult selle maise loo taga.
Väga sageli on maised sündmused tagajärg millelegi,
mis on taevas juba aset leidnud.
Seetõttu ei mõista me palju asju, mis maa peal juhtuvad -
me ei tea, mis on eelnevalt toimunud ülal.
Ilmutuse raamat räägib sõjast, mis esmalt puhkeb taevas, siis maa peal.
Sõda taevas põhjustab sõja maa peal.
See, mis toimub ülal, mõjutab maist elu.
Enamasti pole meile teada, mis ülal toimub
ning seepärast ei mõista me maiseid sündmusi.
Kuid Iiobi raamat annab meile topeltpildi!
Esmalt valgustab see meile taevast nõupidamist.
Jumal korraldab nõupidamisi!
Aeg-ajalt kutsub Jumal kokku ingleid,
kel on oma vastutusalad ja nad peavad nõu.
Kas olete iial selle peale mõelnud?
Saatan oli ingel, kelle ülesanne oli teavitada pattude kohta.
See pole lihtne ülesanne. Võib kergesti küüniliseks muutuda.
Politseinikutöö on kristlasele väga raske, kuna ta näeb pidevalt
inimloomuse pahupoolt ja raske on mitte küüniliseks muutuda.
Nii küüniliseks, et kaob võime uskuda kellegi headusesse.
Nii saatan muutuski selliseks, nagu ta nüüd on.
Ta ühtlasi mässas Jumala vastu. Aga algselt oli ta süüdistaja-ingel
ehk Jumala nõustaja süüasjade alal.
Ta rändas mööda maad ja andis Jumalale teada,
kuidas inimesed end ülal pidasid.
Iiobi-loo ajaks oli saatan muutunud nii küüniliseks,
et ei uskunud kedagi armastavat Jumalat Tema enda pärast,
vaid ainult seetõttu, et Temalt midagi saada.
Selline on raamatu taust,
on see siis puhas spekulatsioon või hoopis tõeline ilmutus.
Iiob kuulub tarkusekirjanduse valdkonda.
Juutide mõistes kuulub see "Kirjutiste" alla.
Mitte prohvetluse ega Seaduse, vaid Kirjutiste alla.
Selliste kirjutiste alla, mis tõusid esile prohvetlikul ajastul,
aga pole siiski mitte prohvetlikud, vaid ilmutuslikud.
Enamik meist õpib läbi raskuste.
On kaks viisi tarkust omandada: õppida teistelt inimestelt
või kogeda ise.
Paraku läbib enamik meist karmi kogemustekooli.
Mõistate, mida silmas pean?
Kui vanemad keelavad lapsi midagi tegemast, teades, et see pole hea,
tuleks nende tarkust kuulda võtta - see oleks igati tark tegu.
Kogu Õpetussõnade raamat sisaldab tarkust isalt-pojale.
Isalt, kes ise oma isa kuulda ei võtnud.
Meenub, kuidas üks tüdruk küsis oma emalt:
"Mida sa küll minuvanusena tegid, et minu pärast niivõrd muretsed?"
Nagu Saalomon ütleb Õpetussõnades: "Poeg, ettevaatust naistega!"
Ise ta ettevaatlik polnud.
Tarkust saab õppida teistelt, uskudes, et nad teavad, mida räägivad.
Või siis tuleb õppida raskemat teed pidi - ise.
Iiob paraku nii õppiski, minnes läbi ränga kogemuse.
Kogemus oli äärmiselt ränk, kuid ta õppis sellest.
Nagu mainisin, pole tarkusekirjanduses mitte kõik tõene.
Piibel räägib väga ausalt, kuidas inimesed tarkuseni jõudsid
ja kuidas maadlesid valede mõtetega, mõistmaks tõeseid.
Tarkusekirjandust tsiteerides peame oleme väga ettevaatlikud.
Näitena toon teile väite otse Jumala Sõnast.
Vaatame, kui mitmed sellega nõustuvad.
"Leidsin tuhande mehe hulgast ühe, keda võisin austada,
kuid ei ühtki naist."
Kui mitmed selle väitega nõus on?
Üks, kaks... Mõlemad mehed.
Eelarvamuslik ja šovinistlik!
Kes võiks seda Jumala sõnana jutlustada? Ometi on see Piiblis kirjas.
Koguja raamatus. See oli tõene mehe jaoks,
kes nii väitis - Saalomonile.
Kui sul oleks 700 naist, oleks sinugi suhtumine selline.
Mõistate? See oli tema jaoks tõene
tema omaenda naistevaliku tõttu.
Kuid seda ei või edastada Jumala sõnana, kuigi nii on Piiblis kirjas.
Tarkusekirjandus valgustab, kuidas mehed probleemidega maadlesid
ja sellest ausalt rääkisid.
Kuid meie peame olema ettevaatlikud nende mõtete edastamisel.
See on küll Jumala Sõnas kirjas, kuid pole siiski Jumala enda sõna.
Seda tuleb hoolikalt jälgida.
Teine punkt tarkusekirjanduse kohta:
tarkus on alati üldine ja mitte kunagi eraldiseisev.
Teisisõnu, isegi tarkusesõnad pole igas olukorras alati tõesed.
Üldiselt on need küll tõesed, aga ometi mitte alati.
Kui palju kordi olen kuulnud tsiteeritavat salme Õpetussõnadest
otsekui tõotusi! Kuid see pole tõotuste raamat.
See on õpetussõnade raamat.
Õpetussõnad on üldiselt tõde, kuid mitte alati,
samas kui tõotused on alati tõde.
Tihti tsiteeritakse... Kuidas see oligi..?
"...Issandat kogu südamest ja Ta juhib su teed.."
Õpetussõnad 3:6
"Õpi Teda tundma kõigil oma teedel, siis Ta teeb su teerajad tasaseks."
See on üldtõde, mis alati ei kehti.
See on pärit Õpetussõnadest, mis ei ole tõotuste raamatut.
Kui väidad seda tõe pähe igas olukorras, võid pettuda.
Nii õpetussõnad kui tarkus on mõlemad üldtõde.
Tihti pannakse õpetussõnad kenasti lühiluulevormi,
et need paremini meelde jääksid. "Aeglaselt liigud kiiremini."
"Kes kahtleb, ei jõua kaugele."
Need kaks on ju vastuolus!
Kumba järgi siis toimida?
Tarkus tähendab teada, kumb on mingis olukorras õige.
Saate mu mõttest aru?
Õpetussõnu ei saa mehaaniliselt suruda igasse olukorda.
"Rumalad tormavad sisse, kui inglid on võõrsil."
"Mitu kokka ei keeda head suppi." "Palju nõuandjaid tagab tulemuse."
Kumb neist siis õige on? Tarkus on üldtõde!
"Ausus on parim strateegia." Alati pole see tõsi.
Mõnikord võib ausus äritehingule kahjulikuks osutuda.
Kuid üldtõde on see kahtlemata.
Näiteid on palju. "Mida inimene külvab, seda ka lõikab."
Alati see nii ei ole, aga üldiselt küll.
"Võta, mida ihaldad, ja maksa." "Mida külvad, seda lõikad."
"Kui mängid tulega, saad kõrvetada."
"Kes tuult külvab, see tormi lõikab."
"Petukaup ei too head."
"Su patud leiavad su ükskord ikka üles."
Kõik see on tarkus!
Tegu pole tõotustega, vaid üldise tõega.
Tarkusekirjandusest loeme, et elu on olemuselt moraalipõhine.
Üldiselt öeldes - kui elad õiget elu, oled õnnelikum ja tervem;
kui elad halba elu, oled õnnetu ja haige.
Üldjoontes see nii on, kuid tean ka erandeid.
Ja Iiob püüabki selliste erandite keskel hakkama saada.
Üldtõde on, et halvasti elatud elu viib kannatusteni.
Kas on nii? Mitte alati.
Kuid üldiselt on tõepoolest nii,
et korralikku elu elades, on inimesed õnnelikumad ja tervemad
kui halba elustiili viljeledes. Üldjuhul nii on.
Kuid ainult üldjuhul.
Probleem tekib siis, kui keegi väidab, et see on alati ainutõde.
Õpetussõna Iiobi raamatu taustal on: "Kui teed pattu, kannatad."
Kui see oleks ainutõde, siis on su kannatuse taga alati patt.
Jäiga mõtlemisega inimene, kes teeb õpetussõnast kivistunud väite,
ütleb kannatajale: "Oled ilmselgelt pattu teinud."
Samas kui siin oli tegu hoopis kihlveoga.
Vaatame üle Iiobi raamatu ülesehituse.
Järgmisel korral räägime lahti sisu.
Ülesehitus on taaskord kihiline - proosa, luule, proosa.
Siin peab olema "proosa"...
Proosaosad jutustavad meile loo tausta, alguse ja lõpu.
Kõik selle, mis vaese Iiobiga juhtus.
Keskelt leiame pika keskustelu
Iiobi ja tema kolme nn sõbra vahel.
Kui sõbrad on sellised, pole vaenlasi vajagi...
Eliifas, Bildad ja Soofar. Nende vahel käib äge vaidlus.
Seejärel astub esile uus tegelane, Eliihu.
Tema pakub välja uue argumendi.
Seepeale Iiob vaikib ja kohe ka näeme, miks.
Siin on niisiis tegemist inimlike väidetega Iiobi kohta:
"Patt toob kannatuse. Kui kannatad, järelikult oled teinud pattu."
Ei midagi keerulist!
Aga kui surud selle väite igasse olukorda, lähed alt.
Toon teile sellise jäiga suhtumise kohta tänapäevase näite:
kui sa ei parane, pole sul järelikult usku.
Teatud olukordades on see tõsi.
Piiblis on juhtumeid, kus Jeesus ei saanud teha
vägevaid tegusid inimeste ebausu tõttu.
Vahel on tõesti nii, et inimene ei parane oma usunappuse tõttu.
Aga kui surud selle "õpetussõna" tõotusevormi
ja kasutad jäigalt igas olukorras, teed inimestele väga haiget.
Sama juhtus Iiobi puhul.
Sõbrad väitsid: "Kuna sa ei parane, järelikult pole sul usku!"
See painas Iiobit väga, sest ta teadis, et see polnud tõsi.
"Kuna kannatad, oled kindlasti pattu teinud.
Kui nüüd tunnistad oma patu, saad kannatustest vabaks!"
See oli julm, sest see polnud tõsi!
Iiob oli elanud Jumala silmis head ja õiget elu.
Kui julm oli talle niimoodi öelda!
Nüüd hakkas ta oma südametunnistust täiesti asjatult läbi kaevama.
Usun, et selle abil mõistate,
kuivõrd kerge on sattuda ka tänapäeval "Iiobi lohutaja" rolli,
käänates üldise tõeprintsiibi mingis eriolukorras ainutõeks.
Meie ju ei tea teise inimese kogu eluolu.
Kui hakkame jäigalt üldtõdedega vehkima, haavame ligimesi.
Edasi - Jumala ja Iiobi vaheline vaidlus.
Nagu olen maininud, ei võida inimene vaidlust Jumalaga.
Iiob-vaeseke saigi hullusti lüüa, nagu hiljem näeme.
Aga ta jõudis punktini, kus ta enam ei vajanud küsimustele vastuseid.
See on tõeline rahusadam.
Asi pole oma küsimustele vastuste saamises,
vaid suhtes Jumalaga sellisesse punkti jõudmises,
kus vastuseid pole enam vaja. Toon ühe tänapäevase näite.
Minult küsitakse tihti, mis juhtub beebidega peale surma.
Aus vastus on, et ma ei tea.
Kuid ma tunnen Jumalat piisavalt hästi teadmaks,
et kuidas Ta ka sureva beebiga ei toimiks, on see ainuõige.
Mõned lähevad kaugemale, kinnitades inimestele,
et nende beebid on taevas.
Kuid Piibel sellest ei räägi ja ma ei saa seda kinnitada.
Tahan juhatada inimesi lootma Jumalale ja tundma Teda piisavalt hästi
teadmaks, et mida iganes Ta teeb, on õige.
Ja kui nad saavad teada, mis nende beebiga toimus,
on nad täiesti sama meelt, et see on ainuõige.
Tegelik vastus ei peitu mitte vastuses küsimusele,
vaid usalduses Jumalasse, kes teab, mida teeb.
Selline on tõeline usk.
On hetki, mil küsid: "Miks ometi, Jumal? Miks Sa meile nii tegid?"
Kuid rahu saabub, kui ütled: "Jumal, meie ei peagi mõistma.
Teame, et Sina tead, ja sellest piisab. Meie ei peagi teadma."
Suurepärane raamat!
Kihilise ülesehituse keskelt leiame väitlused,
kõik luulekeeles ehk kunstlikult loodud.
Seejärel taas proosa. Nii sissejuhatus kui lõpusõnad on proosas.
Jõuame veel veidi ka süžeest rääkida.
Tegelikult on lausa kaks süžeed, osavalt üksteisega põimitud.
On taevane süžee ja maine süžee.
Põimumise tõttu on meil neid üsna raske mõista.
Kõik algab taevase süžeega ja vaidlusega seal ülal.
Vaidlus toimub Jumala ja ühe Tema ingli, saatana, vahel.
Neil on lausa kaks vaidlusvooru, nagu proloogist selgub.
Sellele järgnevad kõik muud vaidluskõned, ja siis lõppsõna.
Kaks vaidlusvooru Jumala ja saatana vahel käib teemal,
et selleks ajaks küüniliseks muutunud saatan ei usu,
et keegi võiks olla hea, saamata midagi vastu.
Ja et igaühel on peidus mingi motiiv.
Saatan väidab: "Inimesed armastavad Sind, Issand,
vaid seepärast, et hoolitsed nende eest.
Nad hoiavad Su poole vaid seetõttu, et oled asjad ette selgeks teinud.
Ja kuna neile on kasulik uskuda sinusse, siis seda nad ka teevad.
Aga kui Sa nende eest ei hoolitseks, ei armastaks nad Sind põrmugi."
Tänapäevalgi leidub küünikuid, kes väidavad sama:
"Oled kristlane vaid seepärast, et sellest on sulle kasu!"
Saatan niisiis väidab, et inimesed ei armasta Jumalat
mitte Tema enda pärast, vaid ainult iseendi pärast.
Ja et nad käivad kirikus, sest loodavad saada
veidi lisaabi oma tervisele või heaolule.
Teisisõnu - inimesed on isekad
ja kui Jumal ei õnnistaks neid, ei hooliks nad Jumalast põrmugi.
See paraku võibki paljude inimeste osas õige olla. Kuid mitte kõigi.
Jumal kaitseb end, küsides:
"Kas oled kohanud Iiobit oma rännakul maad mööda?"
See kinnitab meile ühe väga olulise seiga:
saatan ei saa olla samal ajal mitmes eri kohas.
Mõistate? Ta ei ole Jumal.
Olen hämmingus, kui kuulen inimesi ütlemas,
et nad on saatana tõttu pahandustesse sattunud.
Keegi mees tuli õhtul palvekoosolekule ja teatas:
"Küll saatan ikka täna räsis mind!
Tõusin hilja, kugistasin hommikueine, tormasin Guildfordi jaama,
nägin rongi lahkumas, ei jõudnud tähtsale kohtumisele...
Oi, kuidas saatan täna räsis mind!"
Ütlesin vastu, et see pole nii. "Miks sa sisse magasid?"
"Unustasin äratuskella panna."
Et saatan ise sind kiusaks,
peaksid küll olema maailma võtmeisik.
Ta saab olla korraga vaid ühes paigas.
Loomulikult on tal kõikjal hulgaliselt agente,
kuid ta ise peab ühest kohast teise liikuma.
Olles Jeesust kiusanud, lahkus ta seejärel.
Ta liigub paigast paika. Ta on loodud olend.
Teemal "loomulik-üleloomulik" kaldume kreeka mõtteviisi suunas.
Aga kui jagame reaalsuse sellisel moel,
kummale poole siis saatan jääb?
Nii paneme ta samale poolele Jumalaga - üleloomulikule.
Kui aga jagame reaalsuse Piibli alusel Looja ja loodu vahel,
kummale poolele ta siis jääb? Samale poolele kui meie.
Kuigi ta on kavalaim loodud olenditest, on ta ometi loodu!
Ta pole Jumal! Ja me ei peaks teda sarnaselt kohtlema.
Saatan pole ei kõikvõimas ega kõikjalolev. Ta on loodud olend.
Kuid inglina oli tal oma ülesanne ja nii ta Jumalaga väitles.
Jumal ütles: "Sul võib õigus olla paljude suhtes.
Kuid ühe mehe puhul pole see tõsi - mu sulane Iiob.
Ta armastab mind, sest ta armastab mind minu enda
ja mitte õnnistuste pärast, mida talle annan."
Saatan vastas: "Veame kihla!
Võta temalt ära õnnistused ja ta neab Sind maa põhja.
Lihtsalt anna veidi aega. Ta on samasugune kui kõik teised."
Seepeale Jumal ütleski: "Saatan, saad loa tegutseda."
Siit selgub meile midagi saatana kohta -
ta ei või puutuda inimese külge, saamata esmalt Jumalalt luba.
See peaks meid lohutama.
Seepärast palvetamegi: "Ära saada meid kiusatusse!"
Saatan ei saa meid kiusata, ilma et Jumal seda talle lubaks.
Seetõttu rängim distsipliinivorm koguduses
on anda koguduse liige saatana kätte.
See on lubatud kui äärmine distsipliinimoodus.
Saatan ei saa Jumala lapsele midagi teha, kui Jumal ei luba.
Seepärast andiski Jumal Uues Testamendis
kõigile usklikele lubaduse, et meid ei kiusata iial üle meie võimete.
Sest Tema valitseb kiusaja üle! Saatan pole Jumala jaoks probleem.
Ta on Jumalal peos. Ta teeb, mida Jumal käseb.
Jumalal pole saatanaga mingit muret.
Meil võib küll olla, aga Temal pole.
Selline oli kihlvedu. Järgmisel korral vaatame,
mis juhtus ja kes kihlveo võitis, kas Jumal või saatan -
kellel oli Iiobi suhtes õigus?
Tõlge: Mairi Sepp