VAPAUTUMISEN TIE
Tänä iltana on ilo keskustella Erikin kanssa.
Hän on mukana Paldiskin seurakunnan nuorisotyössä.
Lisäksi hän on ehdolla Viron rugbymaajoukkueeseen.
Muistan päivän, jolloin tulit Toivon kylään.
Meillä on tapana tarkistaa jokaisen miehen tavarat.
Ei sen takia, että olisimme liian uteliaita, -
vaan pikemminkin suojellaksemme ihmistä häneltä itseltään.
Se on tarpeellista, katkaistaksemme kaikki menneisyyden siteet.
Sinulla oli mukana pieni keltainen paperilappu.
Onko se sinulla vieläkin?
Muistan, mitä siinä luki.
"Pyhä Henki, tee niin, että minut hyväksyttäisiin -
Toivon kylään ja että elämäni muuttuisi."
Tuntui, että se oli epätoivoisen ihmisen avunhuuto.
Tänään en enää näe sitä ihmistä. Mitä elämässäsi on tapahtunut?
Muistan hyvin, mitä paperilla oli, -
koska se tunne jää mieleen, -
kun ei osaa enää mistään muualta etsiä apua kuin Jumalalta.
Tiesin, että Toivon kylä on kristillinen kuntoutuskeskus.
Olin jo kokeillut kaikkia muita laitoksia.
Minulle jopa naurettiin, että olen toivoton tapaus -
eikä annettu toivoa palata normaaliin elämään.
Mutta Toivon kylä antoi vielä toivoa.
Sinä hetkenä Jumala antoi minulle voimaa ylhäältä.
Olin lapsena uskonut Häneen.
Ajattelin, ettei minulla ole enää mitään menetettävää.
Kaikki oli jo mennyt: perhe, ystävät ja myös järki.
Olin jo ollut psykiatrisessa sairaalassa.
VAPAUTUMISEN TIE
24-vuotiaana olit jo toivoton. Mistä "lumipallo" lähti pyörimään?
Kai se alkoi juhlimisesta, koska kaikki meni hyvin elämässä.
Oli hyvä perhe, hyvä koulu, olivat urheilukilpailut ja voitot.
13-vuotiaana olin Espanjassa. Siellä ampumaradalla -
sain maaliin osumisesta alkoholipullon.
Meitä oli 3 ystävää. Olimme kyllin rohkeita juodaksemme samppanjaa.
Se oli hauskaa. Menimme sinne takasin.
Into nousi, kun taas meni hyvin. Tuli toinen ja kolmaskin pullo.
Rohkeutemme kasvoi. Uskalsimme puhutella tyttöjä kadulla.
Se oli ensimmäinen kosketus.
Myöhemmin voittoja juhlittiin huumeilla, -
joita Espanjassa saa helposti kadulta.
Kaikki oli hallinnassa: koulu, urheilu, perhe, -
siihen asti, kun mummoni kuoli ollessani 16-vuotias.
Olin kasvanut hänen hoidossaan. Hän oli minua rohkaissut, -
oli uskonut minuun ja yhtäkkiä häntä ei enää ollut.
Silloin halusin ensimmäistä kertaa juoda itseni sikahumalaan.
Siitä ongelmani alkoivat.
Kaipasit häntä syvästi.
Kyllä. Minulla olivat isä ja äiti, mutta kaikki vapaat hetkeni -
olin viettänyt mummoni kanssa.
Hän opetti ja kasvatti minua. Hänen poismeno oli minulle hyvin vaikeaa.
Ystäväni joivat myös liikaa.
Pidensimme juhlimista ollaksemme kauempana todellisuuden maailmasta.
Löysin jo ensimmäisen paikan, mistä sai ostaa amfetamiinia.
Se teki iloiseksi ja auttoi unohtamaan kaiken.
Mutta ensimmäinen krapula tästä kaikesta oli kauhea.
Silloin etsin jo apua hoitolaitoksista.
Silloin olin ensimmäistä kertaa kosketuksessa masennuslääkkeiden -
ja rauhoittavien lääkkeiden kanssa.
Olin 17-vuotias.
Kävin koulussa, mutta en päässyt yli surusta.
Käytin ystävieni kanssa päihteitä. En enää mennyt kouluun joka päivä.
Maanantaina ystävät lähtivät kouluun, -
mutta minä en halunnut lopettaa juhlimista.
Vanhempani tajusivat ongelmani.
Ystäväni käskivät minun mennä puhdistamaan elimistöni.
"Sinulle annetaan lääkkeitä ja autetaan," he sanoivat.
Harrastitko edelleen urheilua? - Urheilu on aina auttanut minua.
Jotkut ihmiset ovat huomanneet lahjakkuuteni urheilussa.
He ovat rohkaisseet minua.
He ovat myös yrittäneet auttaa minua pysymään loitolla päihteistä.
Lankeemus tapahtuu hyvin nopeasti.
Vaikka ymmärsin, että minulla oli lääkkeitä, -
en koskaan jaksanut odottaa masennuslääkkeiden vaikuttavan.
Sitä ennen ehdin käydä juhlimassa, juoda alkoholia ja sen jälkeen -
saattoi olla, ettei lääke enää tehonnutkaan.
Rauhoittavien teho tuntui heti ja niiden avulla juhlat sai loppumaan.
Se tuntui hyvin turvalliselta.
Mutta niiden käyttäminen saattaa loppua niin, ettei enää herää.
Rauhoittavien lääkkeiden käyttö meinasi johtaa tajuttomuuteen.
Olin jo lähellä koomaa.
En enää käsittänyt, mitä minulle tapahtuu.
Virtsasin jo housuihini unessa.
Kuolema oli lähellä.
Menin klinikalle, elimistöni puhdistettiin ja tunsin oloni hyväksi.
Käytin jatkuvasti lääkkeitä.
Silloin rupesin ajattelemaan, että se on aika turvallista: -
voit juhlia, miten paljon haluat, maksat rahaa, sinut puhdistetaan -
ja elämä jatkuu.
Mutta järkeä ei kukaan paranna.
Menetin järkeni 24-vuotiaana.
Kun ei ollut lääkkeitä tai huumeita, koin psykooseja.
Minulle annettiin hyperaktiivisuuden diagnoosi.
Masennuslääkkeet hoitivat masennusta ja jännitystä.
Kun en saanut niitä, vaivuin syvään masennukseen.
Se johti psykoosiin. Muutuin aggressiiviseksi.
Se oli maaninen hyperaktiivisuus, joka huipentui psykoosiin.
Mennään hetkeksi takaisin aikaan, jolloin menit ensimmäistä kertaa -
ystävien ja omaisten suosituksella lääkäriin.
Etsit apua ongelmiisi, koska et tullut enää toimeen kipusi kanssa.
Ilmeisesti sinulle ei annettu heti niitä diagnooseja, joista puhuit.
Saitko alussa neuvontaa vai määrättiinkö lääkkeet heti?
Hävetti mennä lääkäriin ja puhua ongelmistani.
Minua autettiin surun osalta.
Minulla todettiin masennusta ja sain lääkityksen siihen kuukaudeksi.
Sain myös rauhoittavia lääkkeitä, jotta pystyisin nukkumaan.
Niitä piti ottaa tarpeen vaatiessa. Rauhoittava vaikutus alkoi heti.
Oloni tuntui rauhalliselta. Pystyin tekemään kaikkea.
Sitten jäin uskoen odottamaan masennuslääkkeen vaikutusta.
Perheeni uskoi minuun.
Mutta en jaksanut odottaa. En nähnyt mitään muutoksia.
Pystyin vain olemaan rauhallinen.
Pystyin käymään koulussa. Opiskelu eteni hyvin.
Asiat menivät hyvin siihen asti, kunnes isäni sai tietää, -
että käytin taas huumeita.
Kerran hän sanoi: "Sinä et pysty mihinkään."
Se hävitti taas kaiken. Isäni oli minulle tärkeä ihminen.
Odotin häneltä tukea elämässä.
Ymmärsin, että hän sanoi sen vihoissaan. Nyt välimme ovat hyvät.
Mutta silloin maailmani romahti. Ajattelin, ketä varten enää elän.
Sitten päätin tuottaa kipua myös isälleni.
Siitä seurasi kausi, jolloin aioin olla piittaamatta mistään.
Päätin käyttää huumeita ja löytää keinon, miten.
Kävin jo töissä.
Löysin itselleni monia tapoja elää.
Kokeilin perhe-elämää tyttöystäväni ja hänen lastensa kanssa.
Yritin opiskella yliopistossa.
Kokeilin eri työpaikkoja.
Muutin pois Virosta, koska luulin sen olevan ystävieni syytä, -
että rupesin käyttämään huumeita.
Mutta ongelmani tulivat aina mukanani.
Kaikki meni hyvin siihen asti, kunnes ajattelin olleeni -
jo tarpeeksi kauan raittiina. Saisihan vähän levähtääkin.
Sitten kaikki meni vanhaan tapaan. Taas juhlittiin.
Silloin ymmärsin, että olen riippuvainen.
En pysty lopettamaan juhlimista.
Taas tuhosin kaiken, mitä olin jo ehtinyt saavuttaa.
Tuotin itselleni kipua ja toisille vielä enemmän.
Käyttäydyin tavalla, jota pidin itselleni vieraana.
Kipua aiheutti juuri se, että tein toisille paljon pahaa.
En välittänyt enää mistään. Etsin vain hyvää oloa itselleni.
Olet nyt rauhallinen ihminen.
Tiedän, ettet enää käytä rauhoittavia.
Aikaisemmin otit niitä paljon.
Tekivätkö ne lääkkeet sinut rauhalliseksi ja seuralliseksi?
Rauhoittavien lääkkeiden vaikutuksen alla elämä oli kaunista.
Mutta erilaisten lääkkeiden sekakäyttö aiheutti sen, -
että muutuin aggressiiviseksi.
Se aiheutti pelkoa.
Kun olin psykiatrisessa sairaalassa ja minua tultiin pidättämään, -
vastustin sitä ja aiheutin poliisille ruumiinvamman.
Myöhemmin ihmettelin, miten saatoin tehdä näin.
Kun olin jo vankilassa, ymmärsin, että minulla oli myös -
fyysinen riippuvuus, kun en saanut lääkkeitäni.
Ymmärsin, että juuri rauhoittavat lääkkeet olivat minulle suurin vaara.
En pystynyt nukkumaan. Näin hallusinaatiota.
Vajosin psykoosiin. Raivosin.
Minulle määrättiin kova lääkitys.
Olin yksityissellissä Tartton vankilan psykiatrisella osastolla.
Silloin eivät enää huumeetkaan tehonneet.
Otin niitä yliannokseen asti, mutta en kokenut enää nautintoa.
Olin jo niin täynnä huumeita, ettei elimistöni enää kestänyt.
Lähestyin kuolemaa.
En jaksanut enää treenata. Olin täynnä lääkkeitä.
Minulle oli laitettu kieltoja. Halusin sytyttää sellin palamaan.
Siksi sellissä oli vain kristillistä kirjallisuutta, -
Raamattu -
ja tupakkakartonki - ne olivat ainoat seuralaiseni.
En jaksanut enää edes treenata, -
mutta jotenkin piti saada aika kulumaan. Rupesin lukemaan.
Silloin ymmärsin, että pitää olla joku syy, miksi olen vielä elossa.
Minun olisi pitänyt kuolla jo kauan sitten.
Ajattelin, että Jumala on luonut kaiken, -
Hän on luonut minutkin tiettyä päämäärää varten.
Silloin koin rauhaa ja tiesin, että pääsen vielä ulos.
Tunsin, että kaikki menee hyvin.
Kuinka kauan olit vankilassa?
Minulle määrättiin tutkintavankeus puoleksi vuodeksi.
Siitä ensimmäiset 2 kuukautta olin Tartton vankilassa.
Sen jälkeen, kun olin kokenut rauhan, pyysin tapaamista -
vankilan psykiatrisen osaston lääkärin kanssa.
Sellissä olivat kamerat ja minua seurattiin jatkuvasti.
Aikaisemmin olin raivonnut, olin piessyt seiniä.
Nyt oli huomattu, että olin rauhoittunut.
Tunsin sen itsekin.
Pyysin, että lääkkeitä vähennettäisiin.
Sinua kutsuttiin X-mieheksi, koska käyttäydyit arvaamattomasti.
Se oli näin. Ilman mitään syytä aloin yhtäkkiä riehua.
Joskus venäläiset antoivat sen nimen.
Joimme yhdessä. Kaikki oli hyvin.
Yhtäkkiä minuun meni jotakin. Revin paitani riekaleiksi -
ja aloin piestä toisia.
Lopputulos oli, että olin nuorten venäläisten miesten ympäröimänä.
Yritin paeta, mutta minua huimasi. Kaaduin, kasvoihin tuli naarmuja.
Silloin minulle kutsuttiin ambulanssi.
He sanoivatkin minulle, että olet X-mies ja täysin hullu.
Käyttäytymiseni annettiin anteeksi, mutta se nimi jäi.
Sinulle annettiin lääkitystä.
Mikä oli ennuste? Miten kauan sinun piti käyttää lääkkeitä?
Sanottiin, ettei minusta enää normaalia ihmistä tulisi -
ja lääkkeitä pitäisi ottaa elämäni loppuun asti.
Sanottiin, että olen vihannes, en enää ihminen.
Minua sanottiin kuoleman varjoksi.
Tänään ovat asiat ihan toisin.
Kiitos Jumalalle. - Tiedän, että rukoilit vankilassa.
Jotakin alkoi tapahtua elämässäsi.
Se oli Jumalan ihme.
En nähnyt Jumalaa silloin, kun kaikki oli hyvin.
Kun asiat olivat jo huonosti, rupesin huutamaan Jumalaa avuksi.
Viereisessä sellissä oli mies, jonka äiti rukoili paljon.
Minä lähetin hänelle savukkeita. Hän lähetti minulle -
kristillistä kirjallisuutta ja Toivon kylän esitteen.
Toisella puolellani oli uskovainen mies, -
joka oli itsepuolustukseksi tappanut ihmisen ja tunnusti sen.
Hän kuunteli kristillistä radiota. Hänen luonaan kävi kappalainen.
Kuuntelin seinän läpi hänen radiotaan.
Sain myös itse puhua kappalaisen kanssa.
Ongelmani oli, etten pystynyt antamaan itselleni anteeksi.
Lääkärit auttoivat minua, koska olivat nähneet muutoksen.
Minulle jätettiin vain yksi lääke ja pienin mahdollinen annos.
Minut vietiin takaisin Tallinnan vankilaan.
Siellä oli ihmisiä, joita tunsin entuudestaan.
Siellä oli myös ihminen, jonka kanssa -
sain keskustella uskosta.
Hän oli juutalainen ja rukoili monta kertaa päivässä.
Rupesimme yhdessä treenaamaan. Minua hävetti, että hänellä -
oli paljon enemmän voimaa, vaikka vapaudessa ollessaan -
hänellä ei ollut voimaa mihinkään.
Minä taas olin silloin aika heikossa kunnossa.
Henkisesti oli vaikeaa palata urheiluun ja tunnustaa, -
miten paljon olin vahingoittanut terveyttäni.
Sitten tapasin kappalaisen. Hän rukoili puolestani.
Näin sen miehen silmissä jotain, jota olin koko ajan etsinyt.
Silloin tapahtui ihme. Tuomio peruttiin ja minut vapautettiin.
Mutta minun piti jatkaa lääkitystä.
Se oli Jumalan ihme, mutta oli niin helppoa unohtaa se samana päivänä.
Lankesin vielä pahempaan tilaan.
Vajosin psykoosiin ja näin hallusinaatioita.
Lääkkeitä ei ollut.
Olin kotona ja näin, että poliisi oli saartanut talon.
Soitin ystäville ja kutsuin heitä katsomaan.
Äitini näki minut tässä tilanteessa ja sanoi, -
ettei ollut mitään poliiseja.
VAPAUTUMISEN TIE
Löysin Toivon kylän esitteen ja kirjoitin paperille rukouksen.
Olin kotona polvillani, laitoin kynttilät palamaan ja rukoilin.
Ei ollut enää muuta paikkaa, mistä etsiä apua.
Onneksi pystyin nukkumaan yön yli. Unohdin hallusinaatiot.
Tiesin, että äiti oli tullut kotiini minua katsomaan.
Seuraavana päivänä menin haastatteluun ja sen jälkeen -
tulin Toivon kylään.
Nämä päätökset johtivat sinut uuteen elämään.
Tulit vapautumaan lääke- ja huumeriippuvuudestasi, -
mutta löysitkin täältä paljon enemmän.
Muussa tapauksessa et olisi mennyt raamattukouluun -
etkä istuisi nyt täällä.
En varmaankaan.
Minun piti tehdä päätös ja tulla tänne heti.
Kuitenkin ajattelin, että tänne voi järjestää jotain, -
ystävien kautta, jos tilanne muuttuu kurjaksi.
Vaikka täällä on kuri, luulin, että vieraitten kautta -
asia järjestyy.
Tulopäivänä minulla oli vielä lääkkeitä mukana kaiken varalta.
Sinä kysyit, tarvitsenko niitä vai jäävätkö ne kotiin.
Ajattelin, että jos sanon tarvitsevani niitä, -
minua ei ehkä oteta.
Tunsin, ettei minun pidä valehdella itselleni.
Sanoin, etten tarvitse niitä.
Tietysti vieroitus ilman apua oli vaikeaa.
En pystynyt nukkumaan. Näin pahoja kauhu-unia.
Se oli vaikeaa, mutta rinnallani oli ihmisiä, jotka tukivat.
Johtajilta oli aina mahdollista mennä kysymään neuvoa.
Minun ongelmani oli toisenlainen. Käytin toisia aineita, kuin muut.
Pelkäsin, että minua ei ymmärretä, koska ei ollut ketään, -
jolla olisi ollut samoja kokemuksia.
Mutta minusta välitettiin paljon. Ei kukaan psykiatri -
ole pystynyt siihen, mitä minulle on täällä annettu.
Alussa kuitenkin ajattelin, että lähden täältä pois.
Erään jumalanpalveluksen aikana Jumala kosketti minua.
Ajattelin, että täällä on kumma tapa palvoa Jumalaa kädet kohotettuina.
Luulin, että kodittomat vain pelleilevät, jotta saisivat -
asua täällä talven yli.
Ajattelin, että menen pois, mutta en tiennyt, mihin menisin.
Minua pyydettiin jäämään jumalanpalveluksen loppuun asti.
Saarnan aikana kuulin ensimmäistä kertaa Jeesuksesta ja siitä, -
että hän kuoli puolestani ja nousi kuolleista.
Minua puhutteli Jeesuksen valtava rakkaus.
Koko taakkani, jota olin kantanut, putosi hetkessä. Vapauduin.
Itkin hillittömästi, enemmän kuin mummoni hautajaisissa.
Koin voimakkaita tunteita.
Näin ihmisiä, jotka rakastivat minua vieläkin. Näin tilanteita, -
jolloin olin ollut kuolemaisillani: koomassa, kauheasti piestynä.
Ymmärsin, että Jumala oli aina ollut minua suojelemassa.
Olin elossa ja tiesin, että se oli viimeinen mahdollisuuteni.
Päätin jäädä. Kaduin syvästi kaikkea pahaa, mitä olin tehnyt.
Rukoilin Jumalalta anteeksiantoa.
Kiitin, että synneistäni oli maksettu ja taakkani poistettu.
Itkin vielä pitkään. Koin valtavaa helpotusta.
Kun näin ympärilläni ihmisiä, jotka välittivät minusta, ajattelin, -
etten voi menettää viimeistä mahdollisuuttani.
Päätit ohjelman ja menit raamattukouluun.
Menitkö ensin Tanskaan ja sen jälkeen harjoitteluun?
Raamattukoulussa olin vuoden ja sen jälkeen harjoittelussa.
En ymmärtänyt ihan täysin kristillistä palvelustyötä.
Miten voisin palvella vieraita, joita en tuntenut?
Halusin kokea, että tahdon palvella toisia, -
koska hyväkseni oli tehty paljon.
Jumala on tehnyt paljon ja myös te sekä kaikki ystävät, -
joiden kanssa olin ohjelmassa.
Sitä on ollut hyvin paljon. Tunsin, että nyt haluan itse antaa.
Olin koko ajan ottanut. Halusin tehdä itse jotain toisten hyväksi.
Suomennos: Urve Heiter