Olen Kaisa.
Tahan rääkida oma usust ja kuidas olen selles kasvanud.
Kasvasin üles usklikus peres
ja usuasjad on alati olnud päevakorras.
Ise hakkasin uskuma alles vahetult enne leeri.
Usk muutus enam isiklikuks.
Hakkasin rohkem mõtlema,
kes on Jumal tegelikult ja mida see minu jaoks tähendab.
Leerikursus meeldis mulle väga,
kuid ma ei leidnud enda jaoks sobivat kogudust.
Usk hakkas jääma tagaplaanile.
Uskusin ikka, kuid mu usul polnud väge, mis oleks võinud olla.
Talvel tundsin, et olen täiesti läbi.
Olin rõhutud ja masenduses.
Tundsin, et millestki on puudu.
Sellele tagasi mõeldes arvan, et Jumal tahtis mind äratada.
Ta vajas mind.
Keegi ei saa päris üksi hakkama.
Selle imelise juhatuse kaudu sain julgustust ja usklikke sõpru.
Minu jaoks on oluline üks kirjakoht Piiblis - Psalm 23.
"Issand on mu karjane, mul pole millestki puudust.
Haljale aasale paneb ta mind lebama,
hingamisveele saadab ta mind; tema kosutab mu hinge.
Ta juhib mind õiguse rööbastesse oma nime pärast.
Ka kui ma kõnniksin surmavarju orus,
ei karda ma kurja, sest sina oled minuga;
su karjasekepp ja su sau, need trööstivad mind.
Tõlge: Mare Peterson