Kasvasin usklikus perekonnas ja olen olnud usus terve elu.
Käisin pühapäevakoolis ja mitmetes laste suvelaagrites.
Umbes 11-12aastaselt kaotasin oma lapseusu.
Miskipärast hakkasin Jumalat kartma, kuigi mulle oli õpetatud,
et Jumal armastab mind ning Ta on hea.
See ei jõudnud mu südamesse.
Hakkasin kartma surma.
Mõtlesin, mida teeb Jumal minuga,
kui olen halb usklik ega loe Piiblit või palveta.
Tahtsin siiski Jumalat tundma õppida.
Ma ei mõistnud seda,
et olen patune ja ilma Jeesuseta ei saa ma minna püha Jumala ette.
Tahtsin endale seda, mis oli misjonäridel ja pastoritel.
Mõistsin, et peaksin usus ja praktilises usuelus kasvama.
Hakkasin koguduses Jumalat teenima.
Kõikide sehkenduste keskel jäi suhe Jumalaga unarusse.
Ma ei lugenud ikka veel Piiblit ega palvetanud eriti
vaid muudkui teenisin ja teenisin, sest tahtsin kasvada oma usuelus.
Teadsin, et usuks on vaja veel midagi, mitte ainult kasvamist ja teenimist.
Ma ei teadnud veel, mis see on.
Jumal aitas mulle vaikselt näitama, mis roll on Jeesusel minu elus.
Ma ei saa minna püha Jumala ette, kui mu elus pole Jeesust.
Ma vajan Jeesust, sest mu patt on niivõrd suur,
et üksnes Jeesuse surm võib mu patu kustutada.
Tahtsin Jumalat rohkem tundma õppida.
Läksin Keuruu Isokirja piiblikooli.
Seal õppisin, et kõige tähtsam pole püüda elada patuta elu
ning üritada olla võimalikult hea usklik.
Kõige tähtsam on, et veedaksime koos Jumalaga aega
ning meie suhe Temaga saaks tugevamaks.
Soovin, et sinagi leiaksid elava suhte Jumalaga.
Tõlge: Mare Peterson