Jag har alltid trott på Gud och alltid vetat att mitt liv -
är värdefullt och att livet har en mening.
Och jag har fått en kristen uppfostran.
Men det var en fri uppfostran, ingen tvingade tron på mig.
Jag fick leva fritt.
Som så många andra barn deltog jag i barnläger -
där jag berördes av den Helige Ande -
och min egen barnatro stärktes.
Jag visste att Gud älskade mig, hade dött för mig -
och ville att jag skulle tjäna Honom med mitt liv.
Men då jag var 15 år började nedförsbacken, det syndiga livet.
Och i över fyra års tid levde jag mer eller mindre skild från Gud.
Men år 2007 blev det tvärstopp och jag greps av stor syndanöd.
Jag visste att om jag dör finns det ingen frälsning för mig.
Alla måste fatta ett eget beslut -
födas på nytt uppifrån, tro att Jesus är Herre och leva så.
Det går inte till så att barnatron frälser dig.
Alla måste fatta ett eget beslut.
Jag bad Gud hjälpa mig.
"Det blir ingenting om inte Du griper in.
Själv klarar jag inte av att sluta dricka och festa. Du måste gripa in."
Och Gud grep in. Något hände.
Jag fick ett par troende vänner. Jag började -
gå till församlingen och gjorde också "världslig" bättring.
Jag började idrotta och ta hand om mitt yttre.
Det var så bra, man visste liksom att...Nu liksom hände det.
Man behövde inte längre leva i synd utan fick leva som Guds barn.
Vara fri.
Alltid har det ju inte varit bara härligt.
Livet är lika svårt och besvärligt även om man är troende.
Men i hjärtat finns hoppet att man verkligen en gång kommer till himlen -
och att livet har en mening. Det är allt väldigt enkelt -
när man verkligen förstår att ...
Människan skulle inte själv efter syndafallet ...
Ingen kommer till himlen genom egna gärningar.
Gud måste ge sin egen Son för att vi skulle ha möjligheten -
att få tillbaka kontakten. Och den möjligheten finns för alla.
Och varenda en som ropar till Herren blir frälst.
Gud ger kraften, man får ta emot och leva som Guds barn.