Olen alati uskunud Jumalat ja teadnud, et mu elu on väärtuslik
ning et elul on mõte.
Kasvasin üles kristlikus kodus.
Kasvatus oli siiski vaba. Usk ei olnud pealesunnitud.
Olen saanud ise valikuid teha.
Käinud kõikjal lastelaagrites, kus paljud lapsedki on käinud.
Püha Vaim puudutas mind seal ja mu lapseusk sai tugevamaks.
Jumal tõesti armastab mind ja suri mu eest.
Ta tahab, et võiksin oma eluga Teda teenida.
Kui olin 15-aastane, libastusin siiski ja elasin patuelu.
Üle nelja aasta olin kord ligemal ja siis jälle kaugemal Jumalast.
2007.a oli tee mu ees püsti.
Kogesin meeletut patutunnetust ja hingepiina.
Teadsin, kui peaksin surema, ei ole ma päästetud.
Inimesel tuleb endal teha otsus, et ta võiks uuestisündi kogeda.
Uskuda, et Jeesus on Issand ning elada selle kohaselt.
See ei toimi nii, et lapseusk päästab.
Inimene peab ise otsustama.
Hakkasin Jumalat paluma, et Ta aitaks.
Kui Tema ei sekku, siis on kõik mõttetu.
Mina ise ei suuda joomist või seda hullust lõpetada.
Jumal peab sekkuma. Ja Ta sekkuski.
Midagi hakkas juhtuma. Sain sõbraks mõne kristlasega.
Läksin kogudusse. Parandasin ka oma elustiili.
Hakkasin sporti tegema, parandama oma füüsilist tervist.
See tegi ainult head.
Sa tead, et elu Jumalas toimib ja sul pole vaja patus elada.
Võib elada Jumala lapsena ja olla vaba.
Ei või öelda, et mu elu on alati lustlik olnud.
Elus on ka raskusi ette tulnud, kuigi olen usklik.
Mu südames on lootus, et ühel päeval pääsen Taevasse.
Mu elul on eesmärk. See kõik on väga lihtne, mõistetav.
Inimene poleks pääsenud pärast pattulangemist.
Keegi ei pääse oma tegude või asjade pärast Taevasse.
Jumal andis oma Poja me pattude eest,
et võiksime olla taas osaduses Temaga.
See võimalus on antud kõigile.
Igaüks, kes hüüab appi Issndat, see päästetakse.
Jumal annab väe,
mille inimene vastu võtab ja ta saab elada Jumala lapsena.