Olin 1-aastane, kui mu vanemad lahutasid.
Mäletan üht ööd.
Me issi oli täitsa purjus.
Ta lõi meie ema.
Ema on pärit perekonnast, kus tohtis eksida vaid ühe korra.
Mäletan, et ema viis minu ja mu venna magamistuppa.
Ta lukustas ukse ja me helistasime politseisse.
Mäletan, kuidas isa lõhkus ust ja karjus, et tapab meid.
Politsei tuli ja meid saadeti turvakodusse.
10 aastat elasime rahulikult.
Me elasime Helsingis, samuti isa, kuid see polnud enam see.
Me ei kohanud teda.
Isa küll helistas paar korda,
aga me polnud enam huvitatud, sest olime ilma temata kasvanud
mistõttu meil polnudki kui isa.
Ma läksin Austraaliasse.
Kohtasin Jeesust, kui olin 19-aastane.
Kogu mu elu muutus.
Soome tagasi tulles mõistsin, et olin kogu elu isa taga igatsenud.
Kui õppisin Jumalat Isana tundma, hakkasid asjad muutuma.
Isa puudusest tulenevad hingehaavad hakkasid paranema.
Kulus mitmeid aastaid,
enne, kui Jumal käskis mind minna isa otsima.
Ühel õhtul andsin Põhja-Haagas uksekella.
Ukse avas meie isa.
Ta oli vist terve päeva joonud, ei püsinud õieti püstigi.
Temast oli järgi vaid luukere.
Ta korter nägi kohutav välja.
Ma ei suutnud uskuda, et keegi võiks sellises kohas elada.
Veel vähem keegi, kes oli mu lähedane.
Olin alati arvanud, et kui oma isa uuesti kohtan,
siis viha ja vastikus, mida kogu elu isa vastu olin tundnud,
purskub minust välja.
Kuid kui nägin seda haletsusväärset kuju seal uksel,
tajusin, et tegelikult ma armastan teda ja mul on kahju sellest inimesest.
Sellest said alguse mu igapäevased kohtumised isaga.
Läksin sinna, koristasin, tegin süüa, käisime poes, rääkisime kõigest.
Õppisin teda tundma ja mõistma, miks ta oli teinud selliseid valikuid.
Suvel otsustas ta minna võõrutusravile.
Viisin ta Vihti võõrutusravi kliinikusse.
Ta oli seal kogu suve. Kõik oli väga vahva.
Kuid sügisel juhtus midagi.
Isa langes uuesti, ta lihtsalt kadus.
Minu jaoks oli see väga raske aeg. Tundsin, et kogu töö oli olnud asjata.
Valmistusin uuesti Austraaliasse minema.
Pidin sinna kooli minema.
Jõululaupäeval isa helistas mulle.
Tal oli juhtunud raske õnnetus.
Ta oli mitu kuud haigla intensiivis olnud.
Alguses polnud ta oma jalgu tundnud.
Kuid nüüdseks oli ta haiglast välja saanud
ja sai jälle normaalselt kõndida.
Tal oli olnud mingi infarkt, täpsemalt ei teata.
Olin järgmisel päeval lahkumas, nii
et ma ei saanud enam midagi muuta.
Hirmutav oli minna, sest ei teadnud, mis mind tagasi tulles ees ootab.
Kuidas isa hakkama saab?
Olin ainus, kellega ta üldse midagi ette võttis ja suhtles.
Tulin aasta pärast tagasi.
Helistasin isale.
Uskumatu, et ta oli normaalne ja mitte purjus.
Ta käis tööl.
Läksin talle külla ja ta korter hiilgas puhtusest.
Ta oli uued kardinad ette pannud. See oli uskumatu.
Ta oli kõik oma rahaasjad korda saanud.
Ta oli kui uus inimene.
Tasapisi hakkas me pere taastuma.
Isa pole veel Jeesusega isiklikult kohtunud,
kuid me räägime palju Jumalast.
Tundub, ka mu vend on mõistnud, et ka tema võib andestada,
kuigi ta ei usu Jeesusesse.
Ma abiellun peagi.
Arvan, et isa tuleb ka mu pulma.
Kõik on kuidagi muutunud.
Midagi sellist poleks juhtunud, kui ma poleks andeks andnud.
Kogu valu ja kõik halb, mida isa oli meile lapsepõlves põhjustanud,
oleks jätkunud edasi.
Ma mõistsin ühtäkki, et inimesed on tähtsad.
Inimesed on kõige tähtsamad - sõltumata oma taustast.
Kõige olulisem on ikka see, kuhu oleme teel.