Paabeli jõgede kaldail,
seal me istusime ja nutsime, kui mõtlesime Siionile.
Sest seal küsisid meilt meie vangiviijad laulu sõnu
ja meie piinajad rõõmulaule: "Laulge meile Siioni laule!"
Kuidas me võime laulda Issanda laulu võõral pinnal?
Nõnda ütleb Issand: "Ära karda, sest ma olen sind lunastanud,
ma olen sind nimepidi kutsunud, sa oled minu päralt!
Mina olen Issand, su Jumal, Iisraeli Püha.
Kuna ma armastan sind,
siis annan ma sinu asemel inimesi ja su hinge eest rahvaid.
Ma toon su soo päikesetõusu poolt ja kogun sind päikeseloojaku poolt.
Ma ütlen põhjamaale: Anna! ja lõunamaale: Ära keela!
Too mu pojad kaugelt ja mu tütred maailma äärest."
UNISTUS PÜHAST MAAST
Omariikluse väljakuulutamine ei olnud lihtne samm.
Otsus langetati Iisraeli juhtide poolt pärast 11-tunnist läbirääkimist.
Nad teadsid, et iseseisvus tähendab peatset sõda.
1948. aasta maikuus jätsid nad lahinguplaani hetkeks kõrvale
ja kuulutasid maailmale, et Iisraeli riik on sündinud.
Jesaja 66:8: "Kes on kuulnud midagi niisugust?
"Kes on näinud selliseid asju?
Kas maa sünnitatakse üheainsa päevaga
või tuleb rahvas ilmale ühekorraga?
Kuid niipea kui Siion tunneb valusid, toob ta ka kohe oma lapsed ilmale."
Palestiinat ümbritsesid viis eri riiki.
Juudi rahvuskogul oli ööpäev,
valmistuda päevaks, milleks tehti ligi 2000 aastat ettevalmistusi.
Nõukogu liikmed helistasid sionistide juhile Chaim Weizmannile,
kes oli New Yorgis, et saada ÜRO toetust Iisraeli riigiks.
Kui ta kuulis plaanist
hüüatas ta rõõmust jidiši keeles: "Mida nad veel ootavad!"
Sel päeval paluti Golda Meiril
sõita Jeruusalemma, et kohtuda briti juhtidega.
Tema aga tahtis jääda Tel Avivi,
et kuulda iseseisvusdeklaratsiooni, kuid Ben-Guryyon jäi endale kindlaks.
Golda astus väiksele õppelennukile.
Kui lennuk jõudis Juuda mägedesse, tekkis mootoris rike,
mistõttu oli piloot sunnitud Tel Avivi sõitma.
Seekaudu täitus Golda unistus - koht esireas iseseisvuse tseremoonial.
Välja saadeti 350 kutset
Iisraeli juhtidele, ülemrabidele ja Haganahi liikmetele.
Riietuseks pidi olema ülikond ja must lips.
Kutsel seisis nõue,
et sündmuse toimumiskoht ja aeg pidi hoidma saladuses.
Nõukogu soovis sündmust pidada Tel Avivi kunstimuuseumis.
Tegemist oli väikese tagasihoidliku hoonega,
mida oli kerge turvata ja osalt maapinnast allpool,
kui peaks tekkima oht õhurünnakuks.
Nõukogu pidas viimase kohtumise,
et kontrollida juristide koostatud deklaratsiooni sõnastust.
Religioossed juhid keeldusid deklaratsiooni allkirjastama,
kui selles ei mainita Jumalat, samas kui teised liikmed
keeldusid allkirjastamast, kui selles mainitakse Jumalat.
David Ben-Guryyon jõudis kompromissile.
Viimaseks lauseks lisas ta:
"Usaldusega Iisraeli Kaljule", mis sobis mõlematele pooltele.
Öö enne tippsündmust
polnud Ben-Guryyon ikkagi deklaratsiooni sõnastusega rahul.
Selleks kirjutas ta manifesti ümber hommikul enne iseseisvumist.
Ligi 3 km kaugusel valmistuti kunstimuuseumi tähtsündmuseks.
Kaks puuseppa töötasid läbi öö, et valmistada väike lava.
Kogu ürituse eelarve oli 200 dollarit.
Seetõttu laenutasid korraldajaid sadu toole kohalikelt söögikohtadelt
ning kohalikud kauplused laenasid mikrofonid ja vaibad.
Laenatud pilt Theodor Herzlist asetati ruumi etteotsa
ja mõlemale poole portreed asetati kaks sini-valge lippu.
Lippe kasutati esmakordselt 50 aasta eest I sionistide kongressil.
Ben-Guryyoni nõudel
asendati fuajees olevad maalid juutidest kunstnike taiestega.
Nende hulgas Marc Chagall ja Samuel Hirszenberg.
Lava oli valmis.
14. mai keskpäeval kohtusid mitmed nõukoguliikmed,
et kinnitada lõplik deklaratsiooni tekst.
Deklaratsioon pälvis ühehäälse kinnituse.
Mõned tunnid enne ettelugemist polnud nõukogu valinud riigi nime.
Pakuti nii Siionit kui Juudat, mis mõlemad lükati tagasi.
Ben-Guryyon otsustas,
et nimeks saab lihtsalt "Medinat Yisrael" ehk Iisraeli riik.
Tund enne tseremooniat
kiirustasid nõukoguliikmed koju riideid vahetama.
Samal ajal kirjutas sekretär kiirelt deklaratsiooni.
Minuteid enne algust Zeev Sherf, kes vastutas manifesti koopia eest,
ei saanud takso peale, mistõttu ta hääletas muuseumisse.
Peale selle võeti sõiduk kiiruse ületamise tõttu rajalt maha.
Politseinik hakkas trahvi kirjutama.
Zeev Sherfi sõnul polnud trahvil brittide lahkumise tõttu alust,
kuna pole valitsust, mis võiks seda kinnitada.
Ta lisas, et kui peab neid kinni, siis pole varsti mingit valitsust,
kuna ta hoiab enda käes iseseisvusdeklaratsiooni.
Politsei lasi neil edasi minna.
Kõigest minut enne algust andis Sherf Ben-Guryyonile kõne.
Vaatamata rangele nõudele hoida tseremoonia saladuses,
oli uudis levinud ja muuseumi ette oli kogunenud suur rahvamass.
Juutidest juhid pidasid kui võidujooksu päikesega,
et tseremoonia lõppeks enne sabati algust kell 17.
Kell 16 kutsus Ben-Guryyon nõukogu korrale.
Rahvas tõusis püsti ning laulis laulu "Hatikvah".
Peale seda luges Ben-Guryyon iseseisvusmanifesti ette.
Iisrael on juutidele parim kodumaa.
Siin rajasid nad esmalt oma riigi,
lõid riikliku kui üleilmse tähtsusega kultuurilised väärtused
ning andsid maailmale igavese raamatute raamatu.
Seda arvestades kuulutame,
et juudiriiki Eretz Israel nimetatakse nüüdsest Iisraeli riigiks.
Palume Iisraeli araabia elanikkonnal
pidada rahu ja osaleda riigi ülesehitamises
ning saada seega riigi täieõiguslikeks kodanikeks.
Pöördume kõikide juutideni eri maailma riikides,
et toetaksid Iisraeli juute ning seisaksid nende kõrval
suures väljakutses viia täide iidne unistus - Iisraeli lunastamine.
Pannes oma lootuse Iisraeli Kaljule
allkirjastame deklaratsiooni oma kodumaa pinna eest
ja Tel Avivi linna pärast sellel hetkel, 14. mail enne sabatit 1948. aastal.
Kui uue valitsuse liikmed
olid manifesti allkirjastanud, mängis orkester hümni "Hatikvah".
Selle järgselt kuulutas Ben-Guryyon,
et Iisraeli riik on rajatud ning see koosolek on lõppenud.
Läks kõigest 32 minutit,
et kuulutada välja iseseisvus rahvale, mis oli olnud 2000 aastat kodumaata.
Muuseumi esiõuel nii tantsiti kui ka nuteti.
Sel õhtul tegi Ben-Guryyon päevikusse lühikese sissekande:
"Keset rahva rõõmu ja juubeldamist
tunnen end, nagu 29. novembril, et olen osa sellest rõõmupeost."
Tänavatel hüüti rõõmust ja paljud neist tantsisid.
Ben-Guryyon seisis tagareas ning talle öeldi järgnevat:
"See on su õnnepäev, sest su unistus on täitunud.
2000 aastat oleme olnud rahvana hajutatud.
Sa ei soovinud diasporaad
vaid heebrea keelt ja omariiklust ning oled nüüd selle saanud."
Ben vastas selle peale, et inimesed tantsivad hetkel selle üle,
millest neil pole täit ettekujutust, sest juba homme kistakse meid sõtta.
Ta ütles, et sellel on kõrge hind.
Ei läinud kaua aega, kuni Ben-Guryyoni sõnad täitusid.
Iseseisvusdeklaratsioonis
oli ta pakkunud araablastele juutidega võrdset kodakondsust.
Samal õhtul vastati rahukutsele Egiptuse sõjalennukitega.
Minut pärast keskööd pommitati Tel Avivi.
Koidikul liginesid viie Araabia riigi tankid Iisraelile.
Juudist diplomaat Abba Ebani sõnul
koges Iisrael üheaegselt nii sünnirõõmu kui surmahirmu.
Aasta hiljem, 1949. aastal olid kõik osapooled võitlusest väsinud.
Egiptus, Liibanon, Jordaania ja Süüria sõlmisid Iisraeliga relvarahu.
Iisraeli riik oli üle elanud oma ajaloo ühe suurima väljakutse.
Kaasaja Iisraeli lugu kätkeb endas tagasitulekut esiisade kodumaale
läbi pagenduse, tagakiusu, ebakindluse ning hirmu.
Seda vabaduse, inimliku väärikuse, iseseisvuse ning rahu nimel.
Ta tavatses sageli öelda, et ta ei mõistnud,
mida John Hancoc mõtles, kuni allkirjastas deklaratsiooni.
Ta ütles, et tema, väike Golda, allkirjastas iseseisvusdeklaratsiooni.
Kaks päeva pärast Iisraeli iseseisvuse väljakuulutamist
saadeti Golda USA-sse, et koguda raha uuele Iisraeli armeele.
Selleks sai ta esimese Iisraeli passi.
Kuu aja pärast sai temast esimene Iisraeli saadik NSVL-is.
Hiljem sai temast nii tööhõive- kui välisminister.
1960. aastate alguses
avastati Goldal lümfoom ning ta astus ametist tagasi.
Pärast 1969. aasta
peaministri Levi Eshkoli surma valiti ta tema asendajaks.
Meir oli ametis 1974. aastani.
Ta astus tagasi keset Iisraeli konflikti Yom Kippuri sõjas.
Nelja aasta pärast, suri ta lümfoomi tagajärjel.
Ta oli 80-aastane.
Chaim Weizmann valiti vastloodud Iisraeli riigi presidendiks.
Ta püsis ametis kuni surmani.
Oma esimesel ametivisiidil kohtus ta president Trumaniga,
kellelt ta palus toetust vastloodud riigi ülesehitamiseks.
Sellel kohtumisel sai ta
100 mln dollarilise impordi-ekspordi laenu.
Esmalt tahan väljendada oma siirast tänu
USA presidendile ja selle riigi valitsusele,
kes aitasid kaasa Iisraeli riigi kujunemisele.
1943. aastal asutatud Weizmanni instituut
sai maailmas juhtivaks keskuseks teadusliku ja meditsiinilise uurimises.
1952 suri Weizmann 77-aastasena.
Ta jättis endast maha jälje Iisraeli esimese suure diplomaadina.
Dr Weizmanni esimene nimi oli Cham.
Ma ei teadnud, kuidas seda hääldada,
mistõttu nimetasin teda Chamiks ning talle oli see vastuvõetav.
Ta oli võrratu mees
ning üks targem isik, keda olen elus kohanud.
Meil oli pikk jutuajamine,
kus ta selgitas olukorda oma seisukohast.
Ma kuulasin teda väga hoolikalt.
Lõpuks rääkis minuga pikalt ka Eddie Jacobson.
Lõpuks kinnitasin neile:
"Te kaks juuti olete mu nurka ajanud ning mul on selle üle hea meel."
Pärast vestlust dr Weizmaniga
esitas H. Truman ÜRO-le pakkumise Palestiina jagamiseks,
mille nad võtsid vastumeelselt vastu.
14. mail 1948. aastal
tunnustas president Truman vastsündinud Iisraeli riiki
kõigest 11 minutit enne briti mandaadi aegumist.
USA tunnustab valitsust de facto ning uut Iisraeli riiki.
Kümne päeva pärast külastas C. Weizmann Valget maja
ning kinkis talle Toora rulli sümbolina Iisraeli tänulikkusest.
Trumani vastus: "Tänan, Cham. Olen seda alati tahtnud."
Väljendades oma toetust Iisraelile
ütles Truman hiljem, et on Iisraelile kui Koores.
Kui Harry Trumani austatakse Iisraeli tunnustamise eest
pärast erru minekut, ütles ta: "Mina olen Koores."
Ta oli isik, kes aitas juutidel
tuhandeid aastaid hiljem oma kodumaale naasta
ning kes aitas neil luua juutide Rahvusliku ühenduse.
Samuti oli ta ajaloos õigel ajal õigel positsioonil.
See tõi kasu nii ajaloole, ameeriklastele kui juutidele.
Ta oli tõeline kangelane.
Tervitan ameeriklasi Iisraeli rahva poolt.
Väljendame tänu USA kaastunde
ning selle toetuse eest iseseisvuse loomisele ja taastamisele.
David Ben-Guryyonist
sai Iisraeli esimene peaminister ning esimene kaitseminister.
Ta oli ametis 40 aastat.
Ajakirjas Times arvati teda 20. sajandi 100 tähtsaima isiku hulka.
Tugineme Piibli sõnumile ja me iidsetele traditsioonidele,
mis edendavad inimväärikust ning õiglusetunnet.
Nende alusel peame armastama oma naabrit.
Kui Ben-Guryyon taandus poliitikast, kolis ta Negevi kõrbe kibutsi,
kus ta veetis viimased aastad Iisraeli ajalugu kirjutades.
1973. aasta novembrikuus tekkis tal ajuverejooks,
mille tagajärjel ta ka kahe nädala pärast suri.
Samal ajal oli tema lapselaps Alan teises haiglas,
Ta oli võidelnud Yom Kippuri sõjas ning taastus rasketest vigastustest.
Mina teadsin, et ta on haiglas.
Ta ei teadnud minust, arvates, et olen siiani võitlusväljal.
Ma ei unusta eales, kuidas keegi tõi mulle väikese teleri.
Vaatasime must-valgeid matuseid.
Peagi tulid arstid minu juurde, öeldes, et see on kui ajastu lõpp.
Pärast Iisraeli riigi sündi
on see seisnud silmitsi sõdade, terrorirünnakute,
ning poliitilise vastuseisuga selle olemasolu tõttu.
1948. aasta iseseisvumisel elas Iisraeli 650 000 juuti.
Tänaseks on see hulk kasvanud ligi 6 miljonini.
Igal aastal tulevad tuhanded maailma eri paigust kodumaale.
Hesekiel 36: "Iisraeli mäed, kuulge Issanda sõna!
Kuna teid on hävitatud ja neelatud igast küljest,
mistõttu te olete saanud teiste rahvaste omandiks.
Ma panen teid elama nagu teie muistseil päevil
ja teen teile rohkem head kui teie algusaegadel.
Ma kogun teid kõigist maadest ning toon teid teie oma maale.
Ma asustan linna uuesti ja varemed ehitatakse üles.
Nad saavad tunda, et Mina olen Issand."
Am Yisrael Chai - Iisraeli rahvas elagu!
UNISTUS PÜHAST MAAST
Lisainfo saamiseks külasta: www.cbneurope.com
Tõlge: Mailis Mägi