Vaikka vastustusta riitti, Ben-Gurion koetti vielä kerran diplomatiaa.
Israelin ainoa mahdollisuus rauhaan arabien kanssa -
lepäsi wisconsinilaisen opettajan harteilla, -
naisen, jota Ben-Gurion kutsui "kabinettinsa parhaaksi mieheksi".
Hän oli yksi Israelin perustajista ja luojista.
Hän oli monella tapaa Ben-Gurionin pääluutnantteja.
Hän oli ihmeellinen nainen monella tapaa.
Valtavien ristiriitojen nainen.
Hän osasi olla hurmaava ja karismaattinen.
Hän osasi olla ystävällinen ja huolehtivainen.
Hän osasi olla myös tiukka, joustamaton, -
hankala ja jääräpäinen, -
taistelun- ja riidanhaluinen.
Siinä lienevät kaikki suuren johtajan ainekset.
Hänen lapsuutensa ei ollut hyvä. Hän varttui talossa, -
joka oli täynnä naisia. Miestä ei ollut.
Hänen isänsä muutti USA:han pari vuotta ennen muuta perhettä.
Talossa kinasteltiin, riideltiin ja huudettiin paljon.
Golda oppi siitä paljon kärsivällisyyttä.
Hän oppi myös jotakin muuta: Jos voit järjestää asiat hiljaa, tee niin.
Hän oli hyvin tehokas, sillä hän puhui sydämestään.
Hän osasi vedota ihmisiin.
Hän oli erinomainen varainhankkija. Hän oli sitä koko elämänsä ajan.
Perheessä puhkesi iso riita. Hän tahtoi lukioon.
Perhe sanoi: "Ei, mitä varten? Mihin tarvitsisit lukiota? Etsi työpaikka.
Aikanaan löydät miehen puolisoksesi ja kasvatat perheen."
Vain 15-vuotiaana Golda otti asiat omiin käsiinsä.
Hän karkasi kotoa siskonsa luo Denveriin.
Siellä hän kuuli ensi kertaa sionismista.
Pian ajatus asumisesta Israelin maassa valtasi hänet.
Denverissä hän tapasi Morris Meyersonin, -
joka oli hyvin kunnollinen mies. He rakastuivat.
Morris avasi Goldalle kirjallisuuden, musiikin ja teatterin maailman, -
joista hän ei ollut koskaan nauttinut kotona.
Traagista oli se, että Golda asetti liitolle kaksi ehtoa: -
he muuttaisivat Israeliin ja eläisivät kibbutsissa.
Morris inhosi kumpaakin ehtoa. Hän ei ollut sionisti.
Käytännössä Golda raahasi hänet Israeliin.
En kuollaksenikaan ymmärtänyt sitä hössötystä.
Miksi on niin paljon parempi työs- kennellä ladossa ja ruokkia lehmiä -
kuin keittiössä ja ruokkia tovereitaan?
Kukaan ei koskaan vastannut vakuuttavasti, -
joten pohdin enemmän ruokavaliomme laatua -
kuin naisten emansipaatiota.
He eivät koskaan eronneet. He asuivat erillään.
He yrittivät elvyttää avioliittoa hankkimalla lapsia.
Se ei toiminut.
Mutta he pysyivät hyvinä ystävinä, ja Morris osallistui lastenkasvatukseen.
Golda lähti mukaan Israelin politiik- kaan vuosien 1922―1923 paikkeilla.
Hän oli mukana 50 vuotta ammattiyhdistysliikkeessä, -
Israelin Juutalaistoimistossa, hallituksessa, -
ja työväenpuolueessa, jonka perustajia hän oli.
Hän piti Goldaa luottoluutnanttinaan.
He olivat erimieltä vain kerran: vuoden 1937 jakosuunnitelmasta.
Britit tarjosivat jonkinlaista jakoa. Ben-Gurion sanoi: "Ota se.
Ota mitä annetaan. Voimme ehkä pelastaa Saksan juutalaiset."
Golda ja muut sanoivat: "Ei, meille luvattiin koko maa. Pysytään siinä."
Vuosia myöhemmin Golda myönsi: "Olimme väärässä ja hän oikeassa."
Leirit olivat masentavampia kuin olin odottanut.
Yhdellä leirillä muutama pieni lapsi toi minulle kimpun paperikukkia.
Olen sittemmin saanut monia kukkakimppuja, -
mutten ole koskaan ollut niin liikuttunut kuin olin niistä kukista, -
jotka lapset antoivat Kyproksella.
Lapset, jotka olivat ehkä unohtaneet, miltä oikeat kukat näyttävät.
En ymmärtänyt, miksi hän antoi periksi niin nopeasti.
Sitten kuulin, että hän oli saanut säh- keen esimieheltään Jerusalemissa.
"Varo rouva Meyersonia. Hän on pelottava henkilö."
Pian Meirin käytyä leirillä YK äänesti Palestiinan jakamisesta -
kahdeksi valtioksi: arabi- ja juutalaisvaltioksi.
Siitä alkoi lähtölaskenta. Kuuden kuukauden kuluessa britit lähtisivät, -
juutalaiset julistaisivat valtion itsenäisyyden ja arabit sodan.
Hän sanoi heille: "Julistamme Israelin valtion.
Tarvitsen listan, mitä aseita tarvitsette, sillä sota odottaa.
Hän antoi heille pari tuntia miettimis- aikaa. He palasivat listan kanssa.
Paperilla luki kiväärejä, konetuliaseita, pistooleja, kranaatteja.
Hän luki paperin läpi, heitti sen heille ja sanoi: "Herrat, me käymme sotaan.
Tarvitsen listan, montako panssarivaunua, taistelulaivaa, -
lentokonetta ja tykkiä tarvitsette."
He katsoivat toisiaan ja nousivat ylös, -
kuin opettaja olisi juuri läimäyttänyt oppilaita.
He menivät ulos ja sanoivat käytävässä: "Ben-Gurion histhtager!"
"Ben-Gurion tuli hulluksi!
Me puhumme pistooleista ja luodeista, hän taistelulaivoista ja tykeistä."
Mutta hän tiesi, mistä puhui.
Emme olleet lainkaan valmiit sotaan. Tarvitsimme kiireesti aseita, -
jos vain löytäisimme jonkun, joka myisi niitä meille.
Mutta ennen kuin mitään voi ostaa, tarvitsimme rahaa. Miljoonittain.
Ja maailmassa oli vain yksi ryhmä, -
jolta oli edes pieni mahdollisuus saada rahaa: Amerikan juutalaiset.
Minä menen. Puhun sujuvasti englantia -
ja tiedän, miten amerikkalaisille pitää puhua.
Ben-Gurionia ei ole varaa lähettää. Häntä tarvitaan täällä.
Minä voin tehdä sen.
Hyvä.
Hän tiesi tarkalleen, mikä saisi heidät syttymään.
Joku sanoi, että hän oli kuin profeetta Debora, joka taisteli Israelin puolesta.
Hän puhui erinomaisesti heidän tunte- miaan kieliä: jiddishiä ja englantia.
Ne olivat vuoden 1948 dollareita.
Nykyään se olisi kaiketi miljardeja dollareita.
Sillä maksettiin aseet, jotka Israel osti Tšekkoslovakialta.
Maa auttoi Israelia voittamaan vuoden 1948 sodan.
Goldan varainkeruu kattoi noin kolmanneksen -
vuoden 1948 sodan kuluista. Harva israelilainen muistaa sitä.
Se, joka sen muisti, oli Ben-Gurion. Hän mainitsi sen monissa käänteissä.
Kuulimme raportteja, että lupauksesta huolimatta -
Abdullah aikoi liittyä Arabiliittoon.
"Onko asia todella näin?" kysyin häneltä viestissä.
Vastaus Ammanista oli nopea ja kielteinen.
Hän muistutti minua kolmesta asiasta: -
että hän on beduiini ja siksi kunnian mies, -
että hän on kuningas, ja siksi kaksinkertaisesti kunnian mies, -
ja lopuksi, että hän ei koskaan rikkoisi naiselle tehtyä lupausta.
Mutta me kaikki tiesimme totuuden.
Britit kertoivat, että jonkun olisi hyvä tavata Abdullah, -
koska hänen mielensä on muuttunut.
Hän pukeutui arabinaiseksi. Yksi pukijoista oli äitini.
Golda meni Haifaan ja ajoi erään miehen kanssa Jordaniaan.
Lähellä rajaa autoa vaihdettiin kunin- kaan palvelijan ajamaan autoon, -
ja he menivät Ammaniin. Tämä tapah- tui neljä päivää ennen itsenäisyyttä.
Hän oli hyvin rohkea nainen.
Abdullah oli tuohtunut.
Hän ei pitänyt siitä, että juutalaiset lähettivät naisen.
Hän väitti, ettei Golda ymmärtänyt. Golda ymmärsi oikein hyvin.
Teidän majesteettinne. - Rouva Meyerson.
Olkaa hyvä, istuutukaa. - Kiitos.
Teidän majesteettinne, oletteko sittenkin rikkonut lupauksenne?
Kun tein lupauksen, luulin hallitsevani omaa kohtaloani.
Nyt olen vain yksi viidestä kansasta.
Miksi teillä on niin kiire julistaa valtionne?
Mikä hoppu teillä on?
Teidän majesteettinne, olemme odottaneet valtiota 2 000 vuotta.
Sitä tuskin voi pitää kiireenä.
Ettekö käsitä, että olemme ainoa liittolaisenne tällä alueella?
Mitä voisin? Ei se ole minusta kiinni.
No, teidän on tiedettävä, että jos sota pakotetaan niskaamme, -
me taistelemme. Ja me voitamme.
Miksi ette odota paria vuotta? Luopukaa valtiovaateestanne.
Minä valtaan koko alueen, ja saatte edustuston parlamenttiini.
Kohtelisin teitä oikein hyvin, eikä sotaa tulisi.
Tiedättekö, miten kovasti olemme ahkeroineet?
Teimmekö sen kaiken vain paikasta vieraassa parlamentissa?
Teidän majesteettinne, jos ette voi tarjota meille mitään muuta, -
silloin sota tulee.
Ja me voitamme sen.
Sitten voimme ehkä tavata uudestaan.
Sodan jälkeen.
Shalom. - Salam aleikum.
En koskaan nähnyt Abdullahia uudestaan.
En epäillyt enää lainkaan, etteikö hän sotisi meitä vastaan.
Minua masensi se, millaisia uutisia minun piti tuoda takaisin Tel Aviviin.
Seuraavana aamuna oli kokous. Tiesin, että Ben-Gurion olisi siellä.
Kun astuin huoneeseen, hän nosti päänsä ja katsoi minua.
Istuuduin ja raapustin viestin.
"Se ei toiminut", minä kirjoitin.
"Sota tulee."
Kahden päivän kuluessa lopullinen päätös piti tehdä.
Ben-Gurion kutsui kaksi Haganan johtajaa lopulliseen sota-arviointiin.
Heidän vastauksensa olivat käytännössä identtisiä ― ja pelottavia.
Mikä on Haganan tämänhetkinen vahvuus?
Meillä on 35 000 koulutettua sotilasta, -
mutta alle 20 000 on täysin aseistettuja.
Ostamamme panssarivaunut ja lentokoneet eivät ole vielä saapuneet.
Entä arabit? - Abdullahin armeijan kanssa heitä voi olla satatuhatta.
Ja he kaikki ovat brittien aseistamia ja kouluttamia.
Arvionne?
Voimme olla varmoja vain kahdesta asiasta: 15.5. britit vetäytyvät -
ja arabit hyökkäävät. - Ja sitten?
Paras asia on se, että todennäköisyydet ovat 50/50.
On yhtä todennäköistä, että voitamme, kuin että häviämme.
Sen sanan myötä päätettiin äänestyksellä 6 puolesta, 4 vastaan, -
että perjantaina 14. toukokuuta 1948 juutalaisvaltio julistettaisiin.
Israel syntyisi, kun viisi arabiarmeijaa ympäröisi sitä -
valmiina hyökkäykseen.