Silloin kun 1. maailmansota syttyi, juutalainen kansanliike kukoisti -
ja maailman tilanne vaihteli nopeasti. Koko Lähi-itä vaihtaisi pian käsiä, -
ja juutalaiset saisivat sen, mitä olivat odottaneet -
lähes kaksituhatta vuotta: lupauksen kodista Israelin maassa.
Sen lupauksen vahvisti yksi maailman mahtavimmista maista.
Herra Churchill, siihen aikaan paljon nuorempi mies, -
oli rivakka, kiehtova, charmikas ja toimelias.
Hänen ensimmäisiä sanojaan olivat: "Tohtori, -
tarvitsemme 30 000 tonnia asetonia. Voitteko valmistaa sitä?"
Kauhistuin ylhäistä pyyntöä niin paljon, että olin luikkia pakoon.
Brittiarmeijan pelastanut kemisti oli juutalainen Chaim Weizmann, -
sionistijohtaja, josta tuli Israelin valtion ensimmäinen presidentti.
Venäjällä juutalaiset eivät voineet mennä yliopistoon.
Juutalaisten korkea koulutus oli mahdottomuus.
Jos tahtoi pysyä juutalaisena -
mutta saada paremmat olot, oli vain yksi suunta: länsi.
Chaim Weizmann lähti Saksaan opiskelemaan tiedettä.
Kemianopintojen lisäksi Weizmann kiinnostui syvästi sionismista.
Joka vuosi hän osallistui Baselin sionistikongressiin.
Hän oli täällä vuonna 1903, kun hänen sankarinsa Theodor Herzl -
pudotti pommin.
Muistan hyvin merkittävän yksityiskohdan lavasta.
Oli ollut tapana ripustaa Palestiinan kartta seinälle.
Se oli korvattu karkeatekoisella kartalla Ugandan protektoraatista.
Symbolinen teko täytti meidät pahoilla ennakkoaavistuksilla.
Ulkona hän sanoi: ”Jotakin kiintoisaa tapahtui. Kuka on ehdotuksen takana?
Ensi kertaa yksi aikamme tärkeimmistä valloista, -
ellei tärkein, Iso-Britannia, -
uskoo, että olemme tosissamme -
ja puhuu kanssamme kollektiivisena kansana. Se on ennenkuulumatonta.”
Se, että joku Chaim Weizmannin kaltainen -
menee Englantiin Ugandan kriisin aikana, -
oli ― miten sen nyt sanoisi ― typerää.
Jos tahtoo olla johtava sionisti, -
kannattaisi pysyä Pariisissa, Wienissä, Berliinissä tai Genevessä.
Mutta että menisi Manchesteriin? Kuka sellaisesta on edes kuullut?
Se oli melkeinpä itsensä maastakarkotus.
Etenkin Weizmannille, joka tahtoi olla sionistijohtaja.
Hän ei tahtonut olla suuri tiedemies.
Hän tahtoi olla Herzlin seuraaja.
Vuonna 1906 lordi Balfour kampanjoi Manchesterissa, -
ja ystävä esitteli hänet Chaim Weizmannille.
He keskustelivat yli tunnin, -
ja keskustelu kääntyi jo alussa Ugandaan.
Venäjänjuutalaiset tarvitsevat turvapaikan nyt.
Miksei Brittiläisestä Itä-Afrikasta? - Sionismin selviytyminen -
perustuu hengelliseen vakaumukseen.
Se vakaumus perustuu Palestiinaan ja vain Palestiinaan.
Jos Mooses olisi kuullut, kun Ugandaa ehdotettiin, -
hän olisi varmasti rikkonut laintaulut uudestaan.
Herra Balfour, oletetaan, että tarjoaisin teille -
Pariisia Lontoon sijaan.
Ottaisitteko sen?
Mutta tohtori Weizmann, Lontoo on meidän.
Se on totta. Ja Jerusalem oli meidän, -
kun Lontoo oli pelkkää suomaata.
Onko sinun laillasi ajattelevia juutalaisia paljon?
Uskon puhuvani miljoonien juutalaisten puolesta, -
jotka eivät voi itse puhua.
Jos näin on, tohtori Weizmann, teistä tulee kerran vaikuttaja.
Lordi Balfour lähti tapaamiseen muuttamaan Weizmannin mielen, -
mutta lordin oma mieli muuttuikin. Juutalaiset saivat liittolaisen -
Englannin mahtavimpiin kuuluvasta miehestä.
Nimekkäitä sionistijohtajia -
saattaisi olla Saksan, Ranskan -
ja Iso-Britannian armeijoissa ampumassa toinen toisiaan.
Emme mene kenenkään puolelle. Weizmann sanoi: ”Ei, ei.
Se olisi valtava, historiallinen virhe. Meidän on mentävä brittien puolelle.”
Sen sanominen vuonna 1915 tai 1916 oli järjetöntä, -
sillä kuka olisi tiennyt brittien voittavan koko Lähi-idän itselleen.
Oltiin sodassa. Kukaan ei tiennyt, miten se päättyisi.
"Hänen majesteettinsa hallitus tukee -
kansallisen kodin perustamista juutalaisille Palestiinaan -
ja pyrkii parhaansa mukaan helpot- tamaan tavoitteen saavuttamista."
Weizmannin ”ihme” oli se, -
että hän onnistui vakuuttamaan Arthur James Balfourin siitä, -
että kansallisen kodin lupaaminen juutalaisille Palestiinaan -
ei ole juutalainen eikä sionistinen intressi vaan brittien intressi.
Loppu on historiaa.
Se oli valitettavaa, koska tunnustus siitä, että maa kuuluu juutalaisille, -
olisi luonut sekä rauhaisat suhteet että tehnyt koko alueesta menestyvän, -
vauraan ja vakaan ja säästänyt takuulla paljon verta.
San Remon kokous oli käännekohta sionisteille.
Unelmasta oli tullut kansainvälinen laki.
He saisivat viimein valtion, ja brittien vastuulla olisi auttaa sen luomisessa.
Iso-Britannian ulkoministeri viittasi päätökseen myöhemmin -
”juutalaisten Magna Cartana”.
1930-luvun lopulla sodan uhka varjosti Eurooppaa, -
ja britit murehtivat enemmän Hitlerin vastustamisesta -
kuin juutalaisvaltion luomisesta. Se ei estänyt Weizmannia pyytämästä.
Harry Truman tuli virkaan musertuneena: -
”Oli kuin aurinko, kuu ja tähdet olisivat pudonneet päälleni.”
Trumanin piti totutella virkaansa. Työ oli monimutkaista.
Yhtäkkiä päälle tuli tapaus Palestiina. Se oli kolme kertaa monimutkaisempi.
Juutalaiset johtajat ja neuvonantajat sekä miljoonat ei-juutalaiset sanoivat:-
”Oikein olisi antaa juutalaisille kotimaa Palestiinasta.”
Toisaalta öljyrikkaiden arabien kes- kuudessa sadat miljoonat sanoivat: -
”Ei käy. Me emme tahdo juutalaisvaltiota tänne.”
Hän ei pitänyt komentelusta.
Kun lobbaus voimistui, hän sulkeutui: "Jo riittää."
Mutta mitä tehdä? Historia kolkutti ovella. Asiat olivat muuttumassa.
15. maaliskuuta 1948 Israelista tulisi valtio, kun britit poistuisivat.
Mitä tehdä?
Vietin päivän Chaim Weizmannin kanssa.
Hän uskoo voivansa kääntää Trumanin mielen maan jakamisesta, -
mutta hän ei pääse Valkoiseentaloon. Truman on sulkenut kaikki ulos.
Voin auttaa.
Eddie, tässä Frank Goldman. Pyytäisin sinulta palvelusta.
Eddie, senkin kelmi, lupasit olla sanomatta sanaakaan...
Herra presidentti, en sanonut sanakaan.
Mutta ajattelen kaikkia niitä tuhansia vuosia kodittomina olleita juutalaisia.
Sitten mieleeni tulee tohtori Weizmann. En voi sille mitään.
Hän on tehnyt koko elämänsä työtä juutalaisten kotimaan puolesta, -
ja nyt hän on vanha ja sairas. Hän tahtoisi vain tavata sinut.
Eddie, nyt riittää. Se oli viimeinen sana.
Se siitä.
Puhuimme niitä näitä, -
mutta silloin tällöin iso kyynel vieri hänen poskelleen.
Eddie, senkin kelmi, sinut pitäisi heittää täältä ulos.
Tiedät vallan hyvin, etten kestä nähdä sinun itkevän.
Herra presidentti, kiitos.
Kun hän lähti, soitin ulkoministeriöön. Kerroin, että tapaan Weizmannin.
Olisittepa kuulleet sen reaktion.
Täytyy muistaa, että monet mahtavat sanoivat: ”Älkää tehkö sitä.”
Etenkin ulkoministeriössä mutta silloin myös puolustusministeriössä -
johtajat ja tärkeimmät byrokraatit sanoivat: ”Älkää tehkö sitä.”
Trumanin kunniaksi täytyy sanoa, että vaikka häntä painostettiin valtavasti, -
hän teki päätöksen sen pohjalta, mitä itse uskoi.
Weizmann oli erinomainen puhumaan kasvotusten.
Hän osasi sanoa oikean asian oikeaan aikaan.
Hän osasi sanoa sen, mitä haluttiin kuulla.
Weizmann katsoi Trumania silmiin ja sanoi: -
”Kukaan ei muista teitä historiassa, -
jos torjutte sionistit ja juutalaisvaltion.
Jos tuette sitä, teidät muistetaan.”
Sellainen oli Chaim Weizmann.