Alla mina vänner bor i Uleåborg.
Jag talar med dem i telefon och över Skype. Ingen av dem kommer hit.
Jag bor ensam i Helsingfors.
Jag talade med en kvinna som ska starta ett nytt företag i Esbo.
Om hon får igång företaget börjar jag jobba där, jag börjar städa.
Jag minns inte allt speciellt bra.
Mamma har berättat för mig vad som hände.
Jag var sex år gammal, nästan sju.
Min pappa kämpade i gerillakriget mot talibanerna.
En dag kom talibanerna till vårt hem.
De tog min pappa till fängelse.
Jag vet inte om han lever eller är död -
men jag tror nog till 100% att han är död.
Jag, mamma och min yngre bror -
lämnade snabbt Afghanistan och flydde till Iran.
I Iran gillade de inte invandrare.
De ansåg att dyr mat går åt och att man inte hittar något jobb.
Alla invandrare utgör problem, sa en iranier.
Den här är afghan, en smutsig människa.
Jag fick höra att Europa är bra. Alla har ett jämlikt och gott liv.
Jag kom till tro på Jesus i Grekland.
Mitt liv går allt bättre.
Varje kväll efter jobbet kommer jag hem och läser Bibeln.
Jag läser på mitt eget språk.
Jag vet att Jesus är Guds Son.
Jag har inget eget pass.
Men en präst sa att jag inte ska vara rädd.
Du har ett pass till hela världen, sa han. Var då, frågade jag.
Här i Bibeln, sa han.
Från Iran till Turkiet, därifrån till Grekland -
från Grekland till Italien, så till Slovenien.
Från Slovenien for jag tillbaka till Italien. Från Italien till Frankrike -
och vidare till Belgien, Tyskland, Danmark, Sverige -
och till sist till Finland.
Finland är fridfullt. Allt är okej här.
Det är lite svårt att bli bekant med finländare.
Först är de rädda och blyga.
Det är lite jobbigt. Ibland går jag fram till en finländare för att prata.
Efter ett par minuter säger de ursäkta, jag ska gå.
Har inte tid. Tid finns nog men de vill inte prata.
Jag kan inte finska språket så bra, men jag försöker -
prata med finländare.
Men de säger att de måste gå, har inte tid.
Jag besökte Salem-kyrkan i Helsingfors.
Där fanns sex eller sju iranier.
Iranier tänker lite annorlunda än finländare -
om mig. De tycker att iranier är bättre än alla andra.
De anser sig vara bättre än afghaner, inte likvärdiga.
Alla iranier anser sig vara bättre än afghaner.
Det tyckte jag inte om.
Det finns inte många kristna afghaner här.
Jag vet inte om här finns sådana, jag känner dem inte.
Det är bättre att läsa Bibeln på mitt eget språk.
Att läsa hemma är bättre.
Och att se på kristna tv-program på farsi.
Ibland är jag arg på livet.
Men Gud sa: "Ha frid, Masih -
allt blir snart bra."
Skynda inte. Gud vet vad vi behöver.
Om vi levde i fred och bättre, skulle vi glömma Gud.
När det går dåligt vänder man sig till Gud och frågar varför.
Varför detta?
Man måste alltid komma ihåg Gud. Bara Han kan hjälpa alla i världen.
Jag har ett jobb här och sparade till mamma och min bror.
Min mamma har dött.
Jag vet inte vad som hänt min bror i Iran.
Jag saknar mitt eget land.
Jag har många afghanska vänner i Iran.
Jag saknar dem alla.
Om jag visste att världen går under klockan sex, skulle jag inte rusa iväg -
utan sitta hemma och tacka Gud.
Alla svåra saker skulle vara borta.
Jag skulle få träffa Jesus i paradiset.
Jag kommer inte ihåg mitt eget land, men jag gillar att resa.
Jag vill bli missionär i mitt eget land.
Men jag vet inte om det förverkligas eller ej.
"Då vi alltså har förklarats rättfärdiga av tro, har vi frid med Gud -
genom vår Herre Jesus Kristus. Genom honom har vi också tillträde -
till den nåd som vi nu står i, och vi jublar i hoppet om Guds härlighet.
Men inte bara det, vi jublar också mitt i våra lidanden -
eftersom vi vet att lidandet ger tålamod, tålamodet fasthet -
och fastheten hopp.Och det hoppet bedrar oss inte, ty Guds kärlek -
är utgjuten i våra hjärtan genom den helige Ande -
som han har gett oss." Rom.5:1-5
Översättning: Eva Fredriksson-Lidsle
Du kan stöda programmet genom att göra en inbetalning till konto:
(Sverige) Nordea, PlusGiro: Korsets stöd r.f. nr. 97572-2