Minu definitsioon juhtimisele on see: igapäevaelus ja praktikas
see on see sisemine hääl, mis julgustab sind midagi tegema.
Me peame selle järgi oma valikuid tegema.
Kuidas inimese teekond siin maa peal kulgeb...
Mis sünnib meie tegevuse tagajärjel ja mis toimub kardinate taga,
vaimumaailmas, Jumala tegevuse tagajärjel?
Viimase nelja aasta jooksul olen kogenud,
et seal kardinate taga tõesti toimub midagi.
Arvan, et me koosneme vaimust ja ihust ning elame siin maa peal
pisut alla 100 aasta.
Vaim tuleb kusagilt ja läheb kuskile tagasi.
Mu unistus on teismeliseeast saati olnud tegeleda rulatamisega
poolenisti profesionaalselt.
Ma tõesti pingutasin selle nimel ja mõtlesin, et kui see unistus
ainult täitub, see on tõeline elu.
Sellest on 25 aastat möödas. 10-aastasena mulle hakkas meeldima
rulaga mäest alla sõitmine. See oli mõnus tunne.
Kui jagada väiksemateks osadeks seda, mis ma usun,
et on Jumala plaan minu elu jaoks...
Rulatamisest ei tulnud midagi välja, sest Jumal juhtis mind Helsingisse
teoloogiat õppima ja loobuma teatud unistustest.
Mõned praktilised näited sellest, kuidas olen kogenud,
et Jumal on kusunud mind välja tegema teatud valikuid,
mis tunduvad mõistusevastased.
Peale gümnaasiumi mul oli kaks valikut:
minna Kauniaiste linna õppima noorsootööd või
Vierumäele liikumist ja sporti õppima. Vierumäele sain sisse,
kuigi sinna on väga raske sisse saada.
Käisin seal koolis pool aastat ja siis tundsin, et see pole õige koht.
Mul polnud rahu selle kooli suhtes. Tegin ususammu ja tulin koolist ära.
Siis tegin sisseastumiskatsed teoloogia kursusele.
Kui räägime Jumala juhtimisest, siis tagantjärele vaadates tundub,
et kogu elu on olnud üks suur juhtimine.
Hakkasin tõsiselt Jeesust järgima 5 aastat tagasi.
Paljud asjad juhtisid mind selleni.
Kogesin tugevalt Jumala kutset. Elasin tehes selliseid valikuid,
mis ei kandnud vilja. Ma ei osanud teha õigeid valikuid tuleviku suhtes
ega inimsuhetes. Ma ei osanud mõelda, mida ma tulevikus tegema hakkan.
Miks ma selle maa peal elan?
Paar aastat enne päästetud saamist nägin unenägu.
See toimus lapsepõlve miljöös. Käisin mööda metsarada ülesmäge.
Mul oli suur seljakott seljas.
Nägin õhus päästehelikopterit, mis otsis mind valgusega.
Nägin, et see oli seal, aga ma ei tahtnud minna valguse kätte,
et nad näeksid mind päästma tulla.
Jätkasin oma teekonda. Jõudsin mäe peale ja
seal mind ootas selle helikopteri piloot, kes küsis:
"Miks sa ei tulnud valguse kätte, et ma oleksin saanud sind peale võtta?"
Järgmisel päeval nägin Tampere linnas kahte oma tuttavat,
kes juhtumisi olid mõlemad kristlased.
Rääkisin neile sellest unenäost.
Nad ütlesid küll, et sellel on mingi kindel tähendus.
Aga alles tagantjärele, kui olin päästetud saanud,
sain aru sellest unenäost.
Eriti peale päästetud saamist, kui mõtlen oma minevikule,
saan aru, et keegi on seda kõike juhtinud pikema aja vältel.
Juba lapsepõlveeast saati keegi on juhtinud erinevaid asju
seoses elamise, suhetega, rulatamisega.
Raske on päris kindlaks teha, kus on mängus Jumala käsi ja
kus on lihtsalt need maapealsed tegevused mängus.
Kui õppisin Vierumäel ja mõtlesin liikumisest ja spordist oma tulevikus,
mul polnud enda sees rahu.
Ma ei saanud ka kohe aru, et teoloogia on tõesti see asi,
mida ma tahan päriselt teha.
See algas nii, et ma hakkasin uurima, mis teoloogia endast kujutab.
Mõtlesin, et see on liiga sügav ja ma pole kunagi olnud eriline lugeja.
Gümnaasiumis ma sooritasin kõik natuke allapoole arvestust.
Kui ma avasin sisseastumiskatsete raamatud, sain aru,
et ma tegelikult olengi see vend, kellele meeldib raamatuid lugeda.
Mulle meeldib istuda maha teed jooma ja mõelda nende asjade üle,
teha filosoofilist mõttetööd.
Minu sees süttis midagi, kui hakkasin otsima,
mis oleks minu jaoks see kõige õigem asi elus.
Rulatamine on olnud alati mu jaoks see asi, mida ma tahan teha ja
millega tahan teenida elatist sponsorite abil.
Enam see pole mu unistus.
Ma ei koge, et see oleks mu jaoks kõige parem asi.
Ma pean pigem otsima seda, milliseks Jumal on mind loonud.
Ma ei taha olla mingi wannabe-rockstar.
Kuigi selles olukorras, kui ma oleks pingutanud, minust oleks saanud
väga hea rulataja.
Aga Jumal näitas, kui palju paremat tal on mulle pakkuda.
Aga ma ei pea seda rula minema viskama.
Usun, et tulevikus võin viia erinevad unistused kokku.
Mu unistus ei ole enam olla professionaalne rulataja.
Pigem kuna see spordiala on nii vägev, ma tahan Loojat sellega austada.
Tahan nautida sõitu ja näidata seda ka teistele.
Näidata noortele, et nad võivad Jeesust austada oma rulatamisega.
Täiega tšill!
Minu jaoks positiivne on see, et ma ei sõltu enam
nii palju iseendast ega oma inimsuhetest,
vaid Temast, kes on seal üleval.
Isegi siis, kui asjad on väga halvasti, usun, et Ta suudab üles tõsta
ja tuua lootust sinna, kus see on kadunud.
Ta suudab palju teha.
Mida ma tahan inimestele oma kogemuse põhjal öelda,
kuidas olen leidnud oma koha selles maailmas ja ühiskonnas...
Ole iseendaga aus. Ükskõik, kus sa oled,
olgu tööl või koolis, küsi iseendalt, kas see on see, mis sa tahad teha.
Mitte nii, et kui sul tuleb ette üks halb päev, otsustad alla anda.
Ma usun, et me peame nautima kõike seda, mida teeme.
Mida rohkem me tunneme naudingut ja rõõmu asjadest,
seda rohkem Jumal rõõmustab koos meiega.
Ta rõõmustab, kui me tunneme rõõmu asjadest, mis Tema on loonud.
See Jeesus-värk hoiab ikka päris hästi üleval.
Tõlge: Sanna Pitko