Vanaema hakkas mu eest palvetama enne kui ma sündisin.
15-aastasena nägin unenägu, kus oli toimunud ülesvõtmine.
Kristlased võeti üles Jeesuse juurde.
Selles unenäos mind ei võetud kaasa.
See rääkis mu vastu.
Sellest hetkest hakkasin otsima Jumalat ja päästet.
19-aastasena olin lasknud oma elul minna täiesti allamäge.
Rääkisin interneti-vestluses kristlastega.
Sinna logis sisse uus inimene, kellega hakkasin rääkima.
Ta oli ka kristlane ja andis mulle kirjakoha,
mis rääkis Jumalale alistumisest.
Siis ma veel ei mõistnud seda kirjakohta,
aga hakkasin palvetama.
Järsku ma sain sellest kirjakohast aru.
Alistusin Jumalale ja kogesin kohe muutuse oma elus.
Kartsin, et minust saab usufriik, hakkan inimestele Piiblit peale suruma.
Aga ma ei muutunud selliseks.
Jeesusest räägin ikka.
Järgmisel päeval peale koguduses käimist,
läksin bussiga tööle. Tundsin, et maailm peatus.
Lund sadas vaikselt ja vaatasin kõike hoopis teistmoodi.
Ma polnud varem jäänud sedasi loodust jälgima.
Teistmoodi oli.
Joni oli mu naaber Ilola linnas. Kolisin sinna aastal 2006.
Tutvusin Joniga 2007 suvel.
Joniga kohtusime rõdul. Ta rääkis mulle Jeesusest.
Jagasime oma mõtteid.
Ma ei mäleta kõike täpselt, kuna kasutasin siis uimasteid.
Rääkisime juttu ja ta ütles, et loeb Piiblit.
Ta hakkas rääkima Jeesusest. Siis ta tuli mulle külla ja palvetas.
Igasuguseid asju juhtus, kui ta palvetas.
Seda on raske selgitada, see oli minu jaoks täiesti uus.
See oli Jeesuse üleloomulik vägi Joni sees.
Saime Joniga rohkem tuttavaks ja ta palvetas meie eest.
Südametunnistus hakkas üles ärkama, panime pudelid kappi ja
peitsime kanepi ära, et ta ei näeks neid asju.
Püüdsime vabandada, kui ropendasime.
Patukahetsus hakkas esile tõusma. Seda ei olnud varem.
Vahel kui ma olin kaine, mõtlesin asjade üle.
Joni käis külas ja palvetas mu eest. Mõtlesin nendele olukordadele.
Mu sees toimus sisemine võitlus.
Mõtisklesin neid asju väga palju, enne kui andsin oma elu Jeesusele.
Narkootikumidest me saime Irenega lahti väga lihtsalt.
Aga alkohol ja erinevad tabletid olid kiusatuseks.
Kuid kiusatus alkoholi juua oli teistsugune.
Tekkis ahvatlus natuke likööri võtta,
aga sellele järgnes alati mitmepäevane tsükkel.
Selliseid kiusatusi meil oli.
Vahel peale sellist langemist tundsin, et olen ebaõnnestunud.
Kui palvetasin, tundsin Jumala armu ja andestust.
Tundsin, et Ta andestas mulle.
Enne kui olin Jari ja Irenet tundma õppinud,
palvetasin oma naabrite eest.
Sellest saati, kui tutvusin nendega, olen palves toonud neid Jumala ette.
Ühel päikselisel päeval seisin rõdul,
mis oli kõrvuti Jari ja Irene korteri rõduga.
Jari oli rõdul ja Irene istus rõdu ukse peal.
Hakkasin Jariga juttu rääkima ja ta küsis, mis ma teen vabal ajal.
Ütlesin, et ma õpin tundma Piiblit ja tahan vabatahtlikult
võita inimesi Jumalale ning aidata inimesi, kes on hädas.
Siis Jari hakkas väitlema usuasjade teemal.
Rääkisin talle imedest, mis minuga on juhtunud.
Iga sellise asja peale ta ütles vihaselt, et see on lihtsalt juhus.
Aga ta ikkagi ütles mulle, et oleks tore tuttavaks saada.
Ta kutsus mind kohvi jooma.
Jani tuli mu juurde külla ja ma tegin talle kohvi.
Siis mul tekkis peas mõte, et ma pean temast lahti saama.
See oli nagu käsk, et ma pean teda lööma.
Mul oli juba käsi rusikas ja ta seisis mu selja taga.
Järsku mu käsi peatus ja hakkas värisema.
Tõmbasin käe tagasi.
Ma ei suutnud teda lüüa.
Justkui üleloomulik kaitseväli oleks olnud tema ümber.
Mu käsi hakkas lihtsalt värisema.
Ma ei teadnud siis, mis see täpselt oli, aga teadsin, et see on minust suurem.
Lapsepõlvest saati mu elus oli viha.
Mu vanemad lahutasid, kui olin 5-aastane.
Mu emal tekkis uus mees, käitus minuga väga valesti.
Mul oli plaan talle tappa anda, kui kasvan suureks.
Teadsin, et mu sees on viha. Kuigi ma ei olnud päästetud,
teadsin, et see on mu sees. Mul tekkisid vihatunded ka
teiste inimeste vastu.
Muidugi ma ei vihanud kõiki inimesi.
Nüüd kui need olukorrad tekivad, saan asendada viha armastusega.
Viimane kord juhtus nii, et ma teadsin,
et kui ma ei lõpeta joomist nüüd, suren ära. Pidin tegema valiku.
See viimane kord oli ühe nädalane tsükkel.
Elamine oli nii jube. Suurt osa sellest ei mäletagi.
Ma ei mäleta, mis ma olen öelnud.
Isegi ühele kristlasele olin öelnud, et ma ei vaja usku.
See oli täiesti kohutav. Korteri seinad olid verepritsmeid täis.
Nagu saatan oleks seal võimul olnud.
Ma pole selliseid asju kunagi oma silmadega näinud.
Joni tuli sinna korterisse kurjasid vaime välja ajama.
Kui need lahkusid, nägin surmaliblikat.
Ta oli nii suur.
Jani ütles: "Jeesuse nimel, mine uksest välja!"
See lendas rõdu uksest välja.
See oli võitlus pimeduse vägedega. Väga jube.
Lõpuks sain aru, et vajan midagi ja kõik ei ole hästi.
Läksin metsa ja hüüdsin seal Issanda poole.
Seal metsas olles ja hüüdes Issanda poole,
Ta vastas mulle, tundsin rahu ja armu.
Kuigi ma ei tundnud, et oleksin väärinud armu või andestust.
Vestlesime Irenega nendest asjadest.
Rääkisime andestusest ja Irene andestas mulle.
Leppisime ära ja ülistasime koos Issandat.
See hetk oli nii rahulik.
Saime suitsust kohe vabaks. Alkohol ja tabletid jäid ära.
See on nii võimas, et Jeesus suudab vabastada nendest asjadest.
Issand on väga hea.
Andestuse palumine ja andmine on väga tähtsad asjad.
Jeesus on meile andestanud, me peame üksteisele andestama.
Suhtleme siiamaani Jari ja Irenega.
Saime väga lähedasteks sõpradeks.
See on Joni.
Võiksime koos ülistada. Palvetame kõigepealt.
Tõlge: Sanna Pitko