Enligt födelseattesten skildes jag från min mor sex veckor efter jag föddes.
Från sjukhuset togs jag till ett barnhem.
Jag har aldrig träffat min biologiska far.
Så vitt jag vet lämnade han familjen innan jag föddes.
Jag sattes på barnhem i Croydon nära London.
Det var ett kristet barnhem och drevs av kvinnor.
De var ensamstående missionärer som inte eftersträvat karriärer eller -
familjer, till förmån för föräldralösa barn.
Där växte jag upp under mina första år.
Jag hade en svår relation med pappa när jag var barn.
Pappa var ganska känslokall. Han var krävande -
och jag var rädd för honom. Jag var känslig och följde hela tiden med -
vad pappa tänker. Gör jag månne rätt nu?
Atmosfären hemma var skrämmande. Mamma var varm och vårdande -
men jag var otrygg där hemma.
Det som hade stor inverkan var när jag som femåring - HEMLIG IDENTITET
var med om att en okänd man försökte våldta mig i parken.
Jag var bara fem år och förstod inte vad som hände.
Men en svår skräck blev kvar. Mamma har berättat att jag efter det -
hade många rädslor och grät mycket.
Jag ville liksom inte -
gå till daghemmet och jag kunde inte förklara vad som hänt mig.
Jag hade inte ord för det.
Det fanns mycket gott i barnhemmet. Personalen älskade mig -
så mycket de kunde. Jag är väldigt tacksam för det de gav mig.
Det fanns också svårigheter. De kunde inte ersätta mina föräldrar.
Där fanns många barn så jag hade ingen egen modersfigur.
De kunde heller inte ersätta min far.
Jag läste mycket serietidningar som ung.
Många var amerikanska hjältar som stålmannen, läderlappen, hulken.
Jag fann mig i en fantasivärld där jag fantiserade att min far -
var en sådan. Under många år fanns ingen vuxen -
manlig förebild, bara ensamstående kvinnor.
Senare kom en i personalen, som jag tror varit i militären.
Han hade varit fallskärmshoppare och var fysiskt vältränad.
Han visste hur man klarar sig. Han tog kontakt med mig -
och en sak jag gillade var att han kunde springa snabbare än jag.
Vi tog promenader på landet och så. När jag kom i puberteten -
från 13 år uppåt, blev förhållandet allt mer -
homosexuellt och jag lämnade till sist -
barnhemmet och flyttade några kilometer bort.
Vi fortsatte vårt förhållande.
Jag kommer inte ihåg att jag skulle ha blivit omfamnad eller -
blivit berörd på ett bekräftande sätt av någon man.
När jag tänker tillbaka saknade jag nog beröring väldigt mycket.
Det låg nog till stor del bakom -
min längtan efter manlig bekräftelse och fysisk ömhet.
Jag tyckte inte det var så farligt, många frågar om jag kände skuld -
men jag kände ingen skuld eller skam.
Jag hade inget att jämföra med. Det var vad det var.
När jag ser tillbaka hade jag dåligt självförtroende -
jag hade ingen tydlig känsla för vem jag var som person -
eller som blivande man. Men vi tänkte inte på sådant då.
Jag idrottade mycket, höll på med musik, besökte många platser.
Det var roligt.
På grund av pappas jobb bodde vi i ett land i Asien där kvinnor inte -
respekterades på samma sätt som män. Man ansåg att -
det var en mycket gladare nyhet om det föds en pojke än en flicka.
Lönar det sig alls att skola flickor? Mina föräldrar tänkte inte så, men -
omgivningen påverkade mig och jag började småningom tänka -
att varför skapade Gud kvinnorna sämre än män?
Som andra klassens medborgare. Jag anklagade Gud och blev vred -
över att kvinnor är svagare, offer, väldigt känslosamma.
Det är så jobbigt. Jag försökte förtrycka mina egna känslor -
och tänkte att jag ska vara smart och jag vill inte känna. Det var en slags -
våld mot mig själv. Känslor är en god Guds gåva.
När jag återvände till Finland hade jag feministiska tankar om att Gud -
gjort fel när Han skapade kvinnan. Samtidigt var jag aktiv i församlingen.
Jag tjänade, men var själv vilse. Jag började bli deprimerad -
utan att själv förstå det. På den tiden talade man inte om -
depression och sånt i andliga cirklar.
Jag tänkte att jag måste läsa Bibeln mer eller be mera.
Det var väldigt deprimerande. Jag hade också självmordstankar.
När jag var i sena tonåren, sjutton år -
dök Herren upp i mitt liv.
Jag bodde några kilometer hemifrån -
och gick till en baptistkyrka i södra Croydon -
strax söder om London. Det var under en serie av smågruppsmöten -
som pågick. Jag kommer inte ihåg vad gruppledaren sa -
men jag hade en andlig upplevelse.
Jag kände en andlig närvaro i rummet -
och jag hade en känsloreaktion. Jag blev alldeles varm -
och började gråta.
Eftersom jag växt upp i barnhemmet som drevs av missionärer -
hade jag den världsbilden och visste att det var Jesus.
Det hände i hjärtat, inte intellektuellt. Det var emotionellt.
Som tonåring vill man inte gråta mycket, men det hände.
Jag började be. Jag talade till Gud som om Han var där.
Jag var hungrig.
Jag kände att det måste finnas mer. När jag gick in i kyrkan -
insåg jag att jag ville ha mer än jag haft tidigare.
Det var fyra, fem månader efter min första -
andliga upplevelse. Jag gjorde slut på mitt dåvarande förhållande -
med mannen.
Det var faktiskt väldigt svårt att göra.
Mitt hjärta brast och jag hade många minnen.
Jag kommer ihåg att jag kände -
på liknande sätt som på barnhemmet. En känsla av att vara förkastad -
och ensam, att ingen bryr sig.
Jag insåg att förhållandet täckt över en tomhet -
och mycket smärta. En del av min andliga upplevelse var nog -
att bryta det förhållandet.
Det visade sig vara ett stort steg för min helandeprocess -
att jag tog tag i smärtans realitet och de behov jag hade.
Det våldtäktsförsök jag var med om som femåring -
kunde jag inte återkalla helt i minnet. Jag mindes platsen -
och att något hemskt hände -
men sedan mindes jag inget annat.
Senare förstod jag att det berodde på post-traumatisk stress.
Barnet skyddade sig genom att inte vilja minnas.
När jag senare gick i terapi återfick jag minnet -
och situationen var hemsk. Jag låg skräckslagen och darrade under en -
filt, men då kom jag ihåg vad som hänt. Det fick mig att förstå många -
saker, varför jag varit rädd om någon man är bakom mig eller så.
Jag förstod vad mitt beteende berodde på.
Det är ofta barns sätt att skydda sitt eget psyke.
Det som förde mig ut ur depressionen -
var att jag träffade min nuvarande man, en varm och empatisk man.
Han lyssnade och jag vågade för första gången berätta -
om mina rädslor och tankar. Han lyssnade och accepterade mig ändå.
Det var en mäktig känsla. Jag upplevde Guds kärlek genom honom.
Sedan hittade jag en grupp kallad "levande vatten", med människor -
som har emotionella och sexuella problem.
Det var väldigt bra för mig att träffa andra som blivit utnyttjade -
i barndomen. Man vågade prata om de sakerna i den trygga miljön -
och de förstod mig. Sedan bad man för mig.
Så småningom kunde jag förlåta den som angrep mig, men också min far -
som nog älskat oss barn efter bästa förmåga, men -
han kunde inte uttrycka kärlek på grund av egna sår. Han var kall -
och krävande. Jag har kunnat prata med pappa om det här -
och vi har kunnat förlåta varandra. Nu har vi ett riktigt varmt förhållande -
vilket jag är väldigt tacksam till Gud för.
Jag gick inte in i något parförhållande och avslutade det jag var i.
Problemet är att om du varit sexuellt aktiv kan du inte bara -
stänga av det med att trycka på en knapp. Det som hände i praktiken -
var att jag hittade pornografin -
fantasier och masturbering.
Så jag utvecklade ett hemligt liv -
och kände skuld och skam.
Samtidigt växte jag som troende.
Jag var entusiastisk, jag hade funnit något äkta och jag ville att också -
andra skulle finna det. Jag predikade om Guds kärlek utanför -
shoppingcentret på lördag morgnar. Jag vet inte om det gillades eller ej.
Jag kände att jag verkligen funnit något.
Jag levde ett dubbelliv. Å ena sidan fanns äkta tillväxt -
men å andra sidan levde jag ett hemligt liv -
med mycket skam och skuld.
Det var 15 år efter min första andliga upplevelse -
jag första gången hörde en kristen ledare säga i sitt tal på ett möte -
hur man kommer igenom sexuella och emotionella problem.
Han berättade om sig själv och det uppmuntrade mig verkligen.
Jag hade inte hört någon berätta om hur de tampades med sitt beteende -
som stod i konflikt med deras tro.
Där jag bodde fanns en park där jag brukade gå på morgnarna.
Det var då jag brukade tala till Gud.
Jag kan inte beskriva det men atmosfären blev väldigt tät kring mig.
Svårt att förklara de här sakerna!
Det var som att Gud kom nära.
Men resultatet var att jag kände mig oren.
Som om jag rullat runt i leran och behövde ett bad.
Så kändes det. Så jag ringde till den stora församlingens pastorer -
många av dem, för jag ville bekänna allt jag gjort.
Jag ville bekänna mina synder. De var lustigt nog alla bortresta den helgen -
på någon konferens. Till slut träffade jag en av dem men kunde inget säga.
Jag började gråta så det blev en pöl på golvet.
Till sist fick jag fram att jag känner mig smutsig och oren.
Jag vill bekänna mina synder.
Jag sa jag kände mig oberoende, högmodig -
och rebellisk. Det sa jag. Men jag kunde bara inte säga några detaljer.
Jag kunde inte formulera det, men det var en början.
Det var ett steg, att visa behov och svaghet.
Det styrkte mig inombords. Det är en pågående resa.
Att lära sig dela behov och svagheter.
Att lita på andra och få stöd och omvårdnad genom dem.
Utöver de andliga upplevelser jag hade -
behövde jag hjälp av män och kvinnor.
Den största förändringen jag upplevde i helandeprocessen -
var att jag lärde mig uppskatta och älska mig själv. Tidigare hade jag -
tänkt att jag är kvinna, svag, usel... Sådana lögner hade jag svalt -
som kom från den kultur där jag växt upp som barn.
Under tiden med gruppen "levande vatten" kunde jag acceptera -
att Gud skapat mig till kvinna och det är bra. Gud skapade män och kvinnor.
Jag hade på sätt och vis förstått det innan, jag var redan lyckligt gift.
Någonstans hade jag ändå tvivlat på om det var en bra grej.
Jag kunde äntligen acceptera min kvinnlighet. Jag började använda -
kvinnligare kläder. En annan stor förändring var -
att jag tidigare tänkt att jag inte duger till mamma, att jag förstör -
livet för någon genom att vara personens mamma.
Gud sa till mig att välj om du vill vara mamma eller inte, du beslutar själv.
Jag ville ha förbön för saken och -
bad att om det är Guds vilja så kan jag nog bli mamma.
Det var en stor sak för min man som alltid velat ha barn.
Han hade ett fadershjärta, varm kärlek till barn, men han hade tänkt att -
vi kanske aldrig kan ha barn på grund av de sår jag hade.
Men så ville jag för första gången i mitt liv ha barn. Så efter några -
månader var jag gravid. Jag är väldigt tacksam över att få vara mamma -
det är krävande men väldigt givande.
Helandeprocessen fortsätter, jag är inte alls -
fullkomlig vad gäller att berätta om mina problem eller behov för andra.
Eller vad gäller att hantera saker som är fel. Det är fortfarande svårt.
Men nu kan jag göra det, det styr inte längre mitt liv.
Jag blir inte generad över saker på samma sätt som förut.
Jag fruktar inte män eller kvinnor som jag gjorde tidigare.
Erfarenheterna är som de är men jag är tillfreds med den jag är -
nuförtiden, som man.
Jag är gift och har tre -
tonåriga döttrar och en riktigt härlig hustru, hon är finländare.
Efter dessa år känner jag att jag är en annan människa.
Jag är hel och kan tala om de här sakerna. Jag bar på sådan skam -
och rädsla för att bli övergiven om jag berättar hurudan jag egentligen är.
Jag kunde inte berätta om det här tidigare.
30-40 människor deltar årligen i våra 8 mån. långa kurser kring helande.
Liknande antal deltar i veckolånga kurser varje sommar.
Hundratals människor deltar i veckoslutsseminarier varje år.
Det finns ett stort antal människor som vill behandla -
sexualitet och inte bara det, utan också många andra frågor.
När man berör sexualiteten -
går man till kärnan i personens identitet.
Många andra frågor löser sig när man hjälper dem -
förstå vilka de är som män och kvinnor.
Mer info på finska och engelska: www.aslan.fi
Du kan stöda programmet genom att göra en inbetalning:
(Sverige) Nordea, PlusGiro: Korsets stöd r.f. nr. 97572-2
Tack till de intervjuade.
Översättning: Eva Fredriksson-Lidsle