Mu sünnitunnistusel on kirjas, et mind lahutati oma emast
6 nädalat peale sündi. Mind pandi lastekodusse.
Ma pole kunagi kohtunud oma isaga. Minu teadmiste põhjal jättis ta
oma perekonna maha enne minu sündi.
Mind pandi lastekodusse Londoni lähedale.
See oli kristlik lastekodu, mida juhtisid naised,
kes olid vallalised misjonärid. Nad olid andnud ära oma
karjäärid ja perekonnad, et hoolitseda orbude eest.
Ma veetsin oma elu esimesed aastad seal üles kasvades.
Oma lapsepõlve perekonnas mu suhe isaga oli keeruline.
Isa oli tundetu inimene ja väga nõudlik.
Ma kartsin teda. Olin tundlik ja püüdsin kogu aeg jälgida,
mis isa arvab ja kas ma käitun õigesti.
Õhkkond kodus oli täis kartust. Ema oli väga soe ja hoolitsev,
aga mul jäi kodust meelde, et puudus turvatunne.
Teine olukord, mis mind väga mõjutas, juhtus kui olin 5-aastane.
Üks tundmatu mees püüdis mind pargis ära vägistada.
Ma olin 5-aastane ja ma ei mõistnud, mis õieti juhtus,
aga mäletan, et tundsin hirmu.
Ema rääkis, et peale seda mul oli palju hirme ja ma nutsin tihti.
Ma ei tahtnud minna lasteaeda.
Ma ei osanud rääkida vanematele, mis juhtus, sest mul polnud sõnu.
Selles lastekodus oli palju head. Nad armastasid mind nii palju,
kui suutsid ja olen väga tänulik selle eest, mis nad mulle pakkusid.
Aga oli palju raskeid asju. Nad ei saanud asendada mu
päris vanemaid.
Seal oli palju lapsi ja minu jaoks polnud emakuju.
Nad ei saanud ka asendada minu isa.
Kui olin noor, veetsin palju aega lugedes koomikseid.
Nendes oli palju superkangelasi nagu superman ja batman.
Leidsin ennast kujuteldavast maailmast, kus mu isa oli üks nendest.
Mitu aastat lastekodus polnud ühtki täiskasvanud meest,
seal olid ainult vallalised naised.
Hiljem sinna tuli üks mees teenima.
Ta oli olnud sõjaväes langevarjur ja oli heas füüsilises vormis.
Ta oskas metsas ellu jääda.
Me sõbrunesime ja mulle meeldis, et ta suutis minust kiiremini joosta.
Me käisime rännakutel maal ja tegime igasuguseid asju.
Aga kui ma sain teismeliseks, võisin olla 13-aastane,
meie suhe muutus homoseksuaalseks.
Lõpuks ta lahkus lastekodust ja kolis elama mõne kilomeetri kaugusele.
Me lihtsalt jätkasime oma suhet.
Kogu oma lapsepõlve jooksul ma ei mäleta,
et mind oleks kallistatud või mingil moel puudutatud
ühegi mehe poolt.
Praegu kui mõtlen sellele, ma olin ilma jäänud puudutustest.
Arvan, et sellest tuleneski minu imetlus meessoo vastu ja
füüsiline kiindumus.
Sellepärast see kogemus polnud minu jaoks nii halb.
Paljud inimesed on küsinud: "Kas sa tunned end väga süüdi?"
Ma ei tundnud end süüdi või kuidagi väga häbistatult.
Ma ei osanud seda millegagi võrrelda tol ajal.
Kui vaatan sellele praegu tagasi, näen, et mul oli madal enesehinnang.
Mul polnud väga kindlat aimu sellest, kes ma isiksuse või
kasvava mehena olin.
Aga tol ajal ma ei mõelnud sellele. Tegin palju sporti ja muusikat.
Käisime paljudes kohtades. Kõik oli vägev.
Mu isa töö pärast me elasime Aasias, kohas, kus naisi ei väärtustatud
samamoodi nagu mehi.
Seal peeti poisslapse sündi perekonda palju rõõmsamaks uudiseks
kui tüdruku sündi. Tüdrukuid polnud mõtet isegi koolitada.
Mu vanemad ei mõelnud sedasi, aga ümbruskond hakkas mind mõjutama.
Hakkasin vaikselt mõtlema, miks Jumal lõi naised halvemateks
või alamklassi kuuluvateks. Hakkasin Jumalat süüdistama.
Minus tekkis viha selle vastu, et naised on õrnemad,
jäävad tihti ohvriteks.
Miks naised on nii tundlikud ja miks neil on nii raske?
Püüdsin oma tundeid kuidagi alla suruda.
Mõtlesin, et pean olema tark ja ma ei taha midagi tunda.
Olin enda vastu vägivaldne, sest tunded on ju Jumala kingitus.
Kui tulin Soome tagasi, mu mõtted olid sellised,
et Jumal on teinud midagi valesti, sest ta lõi naised.
Aga samal ajal ma olin koguduses aktiivne ja teenisin.
Olin ennast ära kaotanud.
Hakkasin langema depressiooni.
Ma ei pannud seda tähele ja tol ajal masendusest ei räägitud,
vähemalt kristlaste seas mitte.
Mõtlesin, et pean rohkem Piiblit lugema ja palvetama.
See oli masendav aeg, mul olid enesetapumõtted.
Kui olin 17-aastane, Jumal ilmutas end mu elus.
Olin eemal kodust, elasin mõned kilomeetrid eemal.
Läksin ühte baptistikogudusse piirkonda, mis oli Londoni lähedal.
Seal peeti koosolekuid.
Ma ei mäleta, millest juht sellel õhtul rääkis,
aga mul oli vaimne kogemus.
Seal oli Püha Vaimu ligiolu ja ma reageerisin väga emotsionaalselt.
Mul hakkas palav ja hakkasin nutma.
Kuna ma olin kasvanud üles lastekodus, mida juhtisid misjonärid,
mu maailmavaade oli see, et Jeesus on olemas.
Aga see kõik toimus südame tasandil, mitte mõistuse tasandil.
Teismelistele ei meeldi väga avalikult nutta,
aga see lihtsalt juhtus minuga.
Hakkasin palvetama.
Rääkisin, nagu Jumal oleks seal.
Ma olin näljane.
Mul oli tunne, et peab olema veel midagi.
Kui läksin kirikusse, avastasin, et tahan rohkem,
kui olin varem saanud.
Osa sellest oli, et 4-5 kuud peale oma esimest vaimset kogemust,
läksin lahku mehest, kellega olin koos olnud.
See oli väga raske asi, mida teha. See oli südantlõhestav minu jaoks.
Mul oli palju häid mälestusi.
Tegelikult tundsin sama tunnet, mis mul oli lastekodus olnud.
See oli hülgamise ja üksilduse tunne, keegi ei hooli minust.
Avastasin, et suhe, milles olin, kattis suure osa mu
tühjusest ja valust.
Tuli välja, et see lahkuminek oli suur samm mu tervenemise protsessist.
Pidin kohtama seda reaalset valu ja vajadust, mis mul oli.
Ma ei suutnud meelde tuletada vägistamiskatset,
mis oli toimunud, kui olin 5-aastane.
Mäletasin kohta ja seda, et midagi hirmsat oli juhtunud.
Aga siis oli must auk, ma ei mäletanud midagi.
Hiljem avastasin, et seda põhjustas posttraumaatiline stress.
Lapsena kaitsesin end sellega, et ei tahtnud seda mäletada.
Hiljem käisin teraapias ja see mälestus tuli mulle meelde.
Olin hirmunud ja värisesin teki all, aga suutsin meenutada,
mis oli toimunud.
Peale seda mõistsin paremini oma erinevaid hirme,
näiteks miks kartsin, kui mees seisis mu selja taga.
Mõistsin, miks olin teatud viisil käitunud.
See oli lapse viis kaitsta oma psüühikat.
Mis mind tõi sellest masendusest välja, oli kohtumine oma praeguse mehega.
Ta oli väga soe ja empaatiline inimene. Ta kuulas mind ja ta oli esimene,
kellele julgesin rääkida oma hirmudest ja mõtetest.
Ta kuulas mind ja aktsepteeris mind kõigest hoolimata.
Kogesin Jumala armastust tema läbi.
Peale seda leidsin programmi nimega "Elavad veed".
Seal on inimesed, kellel on emotsionaalseid ja
seksuaalseid probleeme.
Kogesin, et see oli minu jaoks hea koht.
Seal oli ka teisi inimesi, kes olid kogenud ära kasutamist lapsepõlves.
See oli turvaline koht, kus sain asjadest rääkida,
mind mõisteti ja mu eest palvetati.
Vähehaaval suutsin andestada sellele inimesele,
kes kasutas mind ära ja ka oma isale,
kes oli armastanud meid, aga polnud osanud oma
armastust õigesti väljendada oma katkisuse tõttu.
Ta oli väga külm ja nõudlik.
Olen suutnud oma isaga nendest asjadest rääkida.
Oleme mõlemad palunud ja andnud üksteisele andeks.
Mul on praegu väga soe suhe oma isaga.
Olen selle eest Jumalale tänulik.
Ma ei loonud enam uusi suhteid.
Aga probleem on selles, et kui sa oled olnud
seksuaalselt aktiivne, ei ole nuppu, kust seda välja lülitada.
Juhtus see, et avastasin pornograafia,
fantaseerimise ja eneserahulduse.
Ma lõin endale salajase elu, tundsin süü- ja häbitunnet.
Aga samaaegselt kasvasin usklikuna.
Olin väga entusiastlik. Tundsin, et olin leidnud midagi tõelist
ja tahtsin et ka teised leiaksid selle.
Jutlustasin inimestele Jumala armastusest kaubanduskeskustes
laupäeva hommikuti.
Tundsin, et olin midagi leidnud.
Mingil viisil mul oli kaksikelu.
Ühtepidi oli ehtsus ja kasv.
Teistpidi oli salajane elu, palju süü- ja häbitunnet.
Arvan, et 15 aastat peale seda, kui mu vaimulikud kogemused algasid,
kuulsin esimest korda, et ühel kristlikul koosolekul
inimene rääkis laval, kuidas võita murtust seksuaalsuses ja suhetes.
Ta rääkis killukesi oma loost.
See väga julgustas mind.
Ma polnud kuulnud inimesi ausalt rääkimas asjadest oma eludes,
mis olid vastuelus usuga.
Mu elukoha lähedal oli park, kus jalutasin varahommikuti.
See oli aeg, mil rääkisin Jumalaga.
Võin püüda seda kirjeldada. Järsku õhk minu ümber
muutus väga paksuks. Seda on raske seletada.
Minu jaoks see oli Jumal, kes tuli lähedale.
Selle tagajärjel ma tundsin ennast ebapuhtana.
Tundsin nagu oleksin keerutanud ennast mudas ja vajasin
üht korralikku pesemist. Sedasi ma tundsin.
Ma jooksin oma pastorite juurde, neid oli meie suures kirikus palju.
Tahtsin järsku rääkida kõigest, mida olin teinud,
tahtsin oma patud üles tunnistada.
Huvitaval moel nad olid tol nädalavahetusel mingil konverentsil.
Aga ma kohtusin siiski ühega. Ma ei suutnud midagi öelda.
Hakkasin lihtsalt nutma.
Lõpuks ütlesin talle, et tunnen end ebapuhtana
ja tahan tunnistada oma patte.
Ütlesin, et tunnen, et olen iseseisev, uhke ja mässumeelne.
Nii ütlesingi talle.
Ma ei suutnud olla detailsem. Mul polnud sõnu,
ma ei teadnud mida ja kuidas öelda.
Aga see oli algus, esimene samm näidata välja
oma nõrkust ja vajadust mingil moel.
See kinnitas mind sisemiselt.
See on jätkuv teekond, jagada oma vajadusi ja nõrkuseid.
Usaldada teisi inimesi, võtta vastu toetust ja hoolitsust teistelt.
Mul olid ka kogemused Pühas Vaimus ja sain selle läbi midagi.
Aga vajasin seda kõike ka inimeste, meeste ja naiste poolt.
Kõige suurem muutus tervenemisprotsessis oli see,
et ma õppisin armastama ja väärtustama iseennast.
Varem mõtlesin, et olen naine, nõrk ja hale.
Olin uskunud vaenlase valesid, mis tulid sellest kultuurist,
mille keskel elasin lapsepõlves.
"Elavad veed" programmi ajal kogesin, et suutsin aktsepteerida,
et Jumal on loonud mind naiseks ja see on hea asi.
Jumal lõi meid meesteks ja naisteks.
Olin muidugi juba midagi mõistnud, olin abielus ja õnnelik.
Aga kuskil peitus ikka veel kahtlus, kas see ikka on hea asi.
Suutsin lõpuks aktsepteerida oma naiselikkust.
See mõjutas isegi mu välimust. Hakkasin riietama end naiselikumalt.
Üks selge muutus oli veel. Olin alati mõelnud,
et minust ei saa ema. See on liiga raske ja
ma kartsin, et rikun kellegi elu olles tema ema.
Kogesin, et Jumal ütles, et ma valiksin,
kas tahan olla ema või mitte.
Palvetasin selle eest ja otsustasin, et kui see on Jumala tahe,
minust võib saada ema.
See oli mu mehe jaoks suur asi. Ta oli alati tahtnud lapsi ja
tal oli isa süda, soe armastus laste vasu.
Ta oli arvanud, et minu murtuse pärast me ei saa kunagi lapsi.
Aga järsku ma esimest korda elus tahtsin lapsi saada.
Mõne kuu pärast ootasin oma esimest last.
Olen väga tänulik selle eest, et saan olla ema.
Paljunõudev töö aga tasub end ära.
Tervenemisprotsess jätkub. Ma ei ütle, et olen täiuslik,
oskan jagada raskuseid teistega, teadvustada oma vajadusi või
tegeleda valede asjadega.
Arvan, et need on ikka veel rasked asjad.
Aga ma suudan neid teha, need ei kontrolli enam mu elu.
Ma ei häbene enam asju, mida varem häbenesin.
Ma ei karda teisi mehi või naisi sel viisil nagu varem.
Kogemused jäävad, aga ma olen rahul sellega, kes ma olen mehena.
Olen praegu abielus, mul on kolm teismelist tüdrukut.
Mul on väga armas naine, ta on soomlane.
Peale neid aastaid kogen, et olen teine inimene.
Olen väga terve ja suudan nendest asjadest rääkida.
Mul oli sees palju häbi ja hirme, et mind hüljatakse,
kui räägin, milline tegelikult olen.
Ma ei suutnud varem nendest asjadest rääkida.
Igal aastal läbib meie 8-kuise tervenemiskursuse 30-40 inimest.
Sama palju inimesi tuleb suviti meie ühenädalastele väljaõpetele.
Sajad inimesed läbivad meie nädalavahetuse seminare.
On palju inimesi, kes tunnevad, et tahavad tegeleda oma
seksuaalsusega ja paljude teiste probleemidega.
Selles ongi asi, kui inimese seksuaalsust puudutatakse,
minnakse inimese isiksuse tuumani välja.
Seega paljud teised probleemid saavad lahendatud,
kui me aitame neid sellega, kes nad on meeste ja naistena.
Tõlge: Sanna Pitko