Kas oled mõelnud, kus on sinu koht siin maailmas?
Iga inimese elus on unikaalne plaan, unistus ja kutsumus.
On imeline, kuidas olen 17-aastasest saati olnud huvitatud sellest,
kuigi ma polnud siis veel usklik, Issand kandis mind ikka edasi.
Mul endal ei olnud unistusi. Jumal on pannud me sisse unistused,
et me läheksime maailma laiali, Jumala inimesed on kõikjal,
kõigil on erinevad unistused. See on nii suur asi,
leida oma unistus ja elada selles.
Kui olin 14-aastane, pidin ajaloo tunni jaoks
ette valmistama esitluse mingist riigist ja ma valisin Iisraeli.
Sellise tegin.
Hiljem vaadates märkasin, et see on araabia keel hoopis.
Mul polnud erilist põhjendust, miks valisin Iisraeli.
Paljud tegid riikidest, kus nad olid reisinud,
aga ma polnud kunagi Iisraelis käinud ja ei mäleta,
et oleksin rääkinud kellegagi, kes oleks seal käinud.
Ma ei olnud siis usklik, mu pere ka mitte.
Meie peres ei toodud Iisraeli kuidagi esile,
keegi ei reisinud sinna.
Peale kooli lõpetamist läksin Helsingi Ülikooli heebrea keelt
õppima, see oli mu valik.
Tahtsin õppida heebrea keelt ja eriti juudi ajalugu.
Juudi ajalugu on selline, et mida rohkem loed,
seda rohkem hakkad huvi tundma.
Äratab palju küsimusi.
Juudi rahva saatus igal pool maailmas on olnud raske,
aga Jumal on õnnistanud nende rahvast väga palju.
On imeline, kuidas nad on jäänud rahvana püsima.
Kui õppisin juudi ajalugu, minus tärkas mõte,
et Iisraeli Jumal peab olema see tõeline Jumal.
Muidu oleks olnud võimatu, et rahvas jääb püsima.
Jumal on tõotanud, et see rahvas jääb püsima ja
et nad saavad oma riigi tagasi. Kõik see on läinud täide.
Minus ärkas huvi, tahtsin rohkem teada ja lugesin Piiblit,
tahtsin vastuseid nendele küsimustele, mis mul tekkisid.
Mõistlikkuse seisukohalt oli minu idee õppima tulla hullumeelne,
mulle öeldi, et selle eriala valdajad ei leia tööd.
Õppisin 3 aastat heebrea keelt ja juudi ajalugu,
peale seda hakkasin mõtlema, et sellest pole mulle kasu ja
vahetasin eriala bioloogia vastu. See huvitas mind natuke,
aga peamiselt valisin selle kasulikkuse tõttu.
Õppisin kolm aastat bioloogiat.
Üritasin heebrea keele ära unustada,
et see ei hakkaks mind ahvatlema.
Olin tööl bioloogia alal ja sattusin väga stressirikkasse keskkonda,
langesin masendusse ja hakkasin uuesti mõtlema, mida ma teen
oma eluga.
Siis mul tulid meelde kõik asjad, mida olin kuulnud Jeesuse kohta.
Ma polnud seda varem isiklikult võtnud, aga nüüd mõtlesin,
et ma ei jõua enam planeerida oma elu rohkem ja mul pole
muud valikut, kui proovida seda asja.
Palvetasin esimest korda ja ütlesin Jeesusele:
"Vabandust, et ma tegelikult ei usu Sinusse,
aga kui sa oled reaalne, ma tahan teada.
Juhi mu elu edasi, ma ei tea, mida teha."
Sellest see hakkas. Jeesus on saanud järjest
lähedasemaks, olen õppinud rohkem Tema kohta.
Ma olen Tema oma, Ta viib mind edasi ja Ta kaitseb mind.
Kõik on nüüd teistmoodi.
Issand juhtis mind tagasi heebrea keele juurde.
Esimese asjana läksin õppima teoloogiat ja spetsialiseerusin
heebrea keeles, Ta tõi mind selle juurde tagasi.
Mu eesmärk oli minna õppima heebrea keelt,
see oli Issanda tahe juba siis. See on minu kutsumus.
Heebrea keel on praktilises mõttes tähtis,
kuna see võimaldab kontakti juudi rahvaga,
aga see on tähtis ka sellepärast, et keel määrab rahva.
On raske eksisteerida rahvana ilma oma keeleta.
Heebrea keel on Jumala rahva keel.
On imeline, et olen 17-aastasest saati olnud huvitatud asjast.
Kuigi ma polnud siis isegi päästetud,
Issand juhtis mind ikka.
Sündisin Evijärvel Põhja-Soomes.
Evijärvi on Soome kõige põhjapoolseim vald
ja asub Rootsi piiri ääres.
Seal ma sündisin, väikses 200 elanikuga külas.
Kasvasin üles talus, õppisin talutõid tegema.
Päris väiksena unistused võivad olla õde, arst, õpetaja.
Aga mingil hetkel me hakkame mõtlema, mida päriselt tahame.
Unistused muutuvad kiiresti.
Aga mul oli kogu aeg huvi mootorite ja sõitmise vastu.
Kui sain oma esimese mopeedi, lammutasin selle kord nädalas
osadeks lahti, panin kokku ja värvisin uuesti üle.
Mulle meeldis see.
Päris väiksena ma teadsin kõiki vormelisõitjaid,
need hääled ja see kiirus- teadsin, et see oli minu teema.
Aga olukorrad on tihti sellised, et need suruvad unistusi
tagaplaanile.
Me kolisime palju elus ühest linnast teise.
Olin 15-aastane, kui ma ei läinud enam oma vanematega kaasa
ja jäin üksi elama, õppima.
Tõeline unistus jäi tahaplaanile, kuna pidin keskenduma
elamisele ja hakkama saamisele.
Pidin hakkama juba noorena üles ehitama oma elu,
mõtlema, mida ma elult tahan.
Märkasin juba varakult tööelus, et mul oli tahtmine teha
midagi rohkemat, kui olla see lihttööline.
Mul olid kogu aeg ideed, mida tahtsin teostada.
Mõne aasta pärast kui olin ühes töökohas töötanud,
otsustasin, et ma ei saa sedasi jätkata, vaid pean midagi
ise arendama hakkama.
Hakkasin oma asja ajama nende teadmiste ja oskuste põhjal,
mis ma sellelt alalt saanud olin.
Püstitasin oma esimese ettevõtte. Sain näha erinevaid asju ja
reisida isegi väljaspool Soomet. Nägin palju elu ja hakkasingi siis
25-aastaselt mõtlema, et kas see ongi kõik.
Hakkasin mõtlema, mis on elu sisu, peab ju olema midagi veel.
Päästetud saamine oli minu jaoks kõige rohkem teadlik otsus.
Sain aru, et ma ei saa hakkama ilma selleta ja otsustasin,
et tahan Jeesuse oma ellu.
Sellest sai alguse üks pöörane seiklus.
Mu noorus oli olnud päris raske ja ma tahtsin teha midagi
noorte heaks. Hakkasin koguduses noortega tegelema,
rajasime Gospel-kohviku koguduses, korraldasime kelgusafareid.
Palju noori hakkas päästetud saama, see oli lahe aeg.
Oli lahe teha erinevaid asju ja see päästetud olemine hakkas
ära kaduma kõige selle tegevuse keskel.
Seda kestis päris kaua aega.
Aga siis juhtus nii, et noored, kes olid saanud päästetud,
hakkasid üksteise järel kustuma ja ära jääma.
Üks noormees, kes oli esimesena päästetud saanud ütles mulle kord:
"Sa lihtsalt räägid neid asju Jeesusest, aga midagi ei juhtu.
Need on ainult sõnad."
Mul oli tahtmine loobuda, mitte usust,
aga mul tekkis väsimus kõige tegemisest, korraldamisest.
Siis kogesin, et Jumal ilmus mulle selle valu keskel
ja ma kogesin, et Jumal ei taha mu tegusid, vaid mu südame.
Oli raskem asi anda oma süda, kui saada päästetud.
Jumal küsis, kas ma võin anda kogu oma elu ja südame,
kõik äritegevuse, kõik Temale.
Mõtlesin mõned nädalad selle üle, kas ma suudan päriselt seda teha
ja siis ma andsin talle loa.
Need sõnad olid suurimad, mida ma oma elus olen kuulnud.
Kas sa võid anda kogu oma südame?
Peale neid aastaid me kolisime Põhja-Soomest Helsingisse.
Pidime jätma oma sealse koguduse,
ma kogesin, et rutiinne koguduse töö ei ole minu teema,
teenida koguduse liikmena.
Olin teinud seda, sest see on osa uskliku elust,
nüüd sain aru, et see pole minu teema.
Läksime Helsingisse otsima elu. Ütlesin Jumalale, et Ta võib teha,
mida iganes Ta tahab.
Mulle tulid sõnad: aidata, võimaldada, toetada.
Hakkasin siis mõtlema, kuidas ma saaksin aidata, võimaldada,
toetada inimeste elusid.
Me hakkasime tõeks tegema unistusi, saatsime inimesi piiblikoolidesse,
kogusime raha näiteks.
Mulle hakkas meenuma, mis oli minu unistus,
mõtlesin, kas saaksin oma unistuse tõeks teha.
Ma ostsin omale üle pika aja mootorratta.
2009 sügisel käisime sõitmas raja peal motikatega ja
sain aru, et seda ma tahan teha.
Mul oli vanust ka juba, mõned alustavad oma karjääri
15-aastaselt ja ma olin siis natuke alla 40-aastane.
Kõik küsisid, kas ma olen päris kindel, et ma tahan seda teha.
Sugulased küsisid, kas pole mõnda teist spordiala,
see on ju natuke ohtlik.
Väike unistus sai alguse ühest rattast, aitamisest, toetamisest,
aga sellest arenes kiiresti välja meie oma tiim.
Nimetasime selle tiimi kolmeks seitsmeks: Isa, Poeg, Püha Vaim.
Nii sai alguse 777-tiim.
Kõik hakkas nii kiiresti toimuma, mõne kuu pärast ostsime rattad
ja olime juba Hispaanias testimas. Mõned mehhaanikud olid ja
neli sõitjat ka.
Nelja kuu pärast avastasime ennast Hispaaniast,
algas uus hooaeg ja hakkasin võistlema Supersport cupis Soomes.
Esimene võistlus oli maikuus 2010. Kõik toimus kiiresti,
poole aasta jooksul.
2010 me sõitsime juba Inglismaal. Meie parim sõitja Pauli võistles ja
saime väga hästi hakkama seal, olime ka ainus Põhjamaade tiim.
Saime palju tähelepanu, meid kajastati meedias.
Soomes sõitsime ka SM-võistlustel.
Paljud on saanud siin tiimis oma unistusi täita.
Meie mehhaanikutel on vägevad taustalood,
mõni on öelnud Jumalale, et oleks nii lahe töötada
kristlaste tiimis mehhaanikuna ja siis on nad leidnud ennast siin.
Mitte ainult minu unistus ei ole täitunud, vaid ka paljude teiste.
Perttu, kes sõidab meie tiimis, on alati unistanud sõitmisest.
Ta ei olnud päästetud, kui me kohtusime ja
ma kogesin, et pean kutsuma ta endaga sõitma,
kuigi ma ei tundnudki teda veel.
Ta hakkas meiega sõitma ja sai päästetud, ta unistus täitus.
Kõikide unistused on täitunud.
Usun, et see on meie koht viia Jumala headust ja armastust edasi.
Kõige raskem on olnud mõelda, kuidas tegutseda selles õhkkonnas,
kus ei ole kunagi olnud midagi kristlikku, ühtegi kristlaste tiimi.
Mismoodi me peame tegutsema?
Inimesed tulevad pärast meie juurde rääkima:
"Nägin teie tiimi eelmisel aastal, see kolm seitset hakkas mind
kõnetama ja kuulsin, et olete kristlased. Sain ka ise päästetud."
Sain aru, et sõnad ei loe nii palju, kui see, et me teeme asja tõsiselt
ja viime endaga kaasas seda, mis meil on.
Siis inimesed saavad puudutatud.
Selles maailmas on kõige tähtsam olla ehtne,
meie elu räägib iseenda eest.
Inimesed tulevad ise küsima ja rääkima.
Mu vormi selja peal on 3:16 ja paljud tulevad selle kohta küsima.
Mul tekkib võimalus rääkida.
Me viskame inimestele väikseid terakesi, võimalusi,
ja nad haaravad nendest kinni.
Hästi, Valtter!
Koostööpartnerid on nii tähtsad, ilma nendeta poleks see võimalik.
Oleme tänulik kõigile partneritele, kes on tulnud meiega kaasa
täitma paljude unistusi.
Meil olid algusest peale põhimõtted. Värvid, punane ja valge,
ei ole juhuslikud, kolm seitset, Isa, Poeg ja Püha Vaim.
Ja siis me otsustasime, et ratastele ei tule ühtegi reklaami.
Nii suurt raha ei ole veel pakutud et me oleksime nõus ratastele
midagi kleepima. Me tahame, et kolm seitset säravad
selle ratta küljes. Taevaisa on meie peasponsor.
Õpetan heebrea keelt ja korraldan kursuseid Soomes,
olen teinud TV7-s "Mesila" saadet ning tõlgin saateid
inglise keelest soome keelde.
Inimesed on huvitatud heebrea keele õppimisest tänapäeval.
Õpilasi piisab.
Nii on võimalik vastata viisakalt, kui keegi palub vabandust,
see tähendab "pole midagi".
Kogen, et Jumal kutsub inimesi õppima heebrea keelt.
Ta tahab, et heebrea keelt õpitakse, muud seletust ei saa olla.
Usun, et mul endal ei ole unistusi, Jumal on pannud meie südametesse
unistusi, et me võiksime minna kõikjale maailma.
Jumala inimesi on kõikjal, seepärast meil on erinevaid unistusi.
On tähtis leida oma unistused ja elada need tõeks,
samamoodi nagu ka oma usku.
Tõlge: Sanna Pitko