Var nionde 12-18 åring har skurit sig själv.
Jag var då ca 12 år när jag gjorde det första snittet.
Som 12-åring på sommaren skar jag mig så att köttet syntes -
och då jag blev arg. Jag hade själv köpt kniven.
Jag blev så arg att jag kastade kniven i en buske.
Följande dag letade jag redan igen efter den.
Jag fann den och konstaterade att jag är helt beroende av det här.
På något vis förstod jag redan som ung att det här är fel -
men jag kommer inte ifrån det.
Jag satt fast, jag hade inget alternativ.
Jag skar mig och kunde bara stirra på det rinnande blodet.
När det slutade rinna skar jag ännu djupare och bara stirrade på det.
Jag gick i lågstadiet och på första, andra eller tredje klassen -
började vi skrapa oss med pennvässarens blad.
Vi slog på väggarna och allt som förorsakade smärta -
och sådant som gav oss uppmärksamhet.
Underground C
Min styvfar visade mig Mora-kniven -
lade den på hyllan och sade att den här får man inte ta -
den är vass och man kan skada sig.
Efter skolan när jag var ensam hemma tog jag den och gick ut.
Det var vinter och jag började kasta den i snödrivan.
När jag tog upp den hade det fastnat snö på bladet.
Jag satte den i munnen för att slicka bort snön men skar mig i tungan.
På något vis förstod jag att jag lever.
Min mor hade dött när jag var 13 år -
och jag var länge deprimerad.
Hemma var kulisserna alltid i ordning -
och min styvfar och mor arbetade.
Någonstans har jag säkert lärt mig modellen för hur man skär sig.
Jag hade sett någon göra det.
Min mor var en riktig städentusiast och det måste vara ordning och reda.
Ångesten och smärtan jag bar inom mig gick om.
Jag fick någon sorts aha-upplevelse, wow.
Jag fick en känsla av att om det på något vis -
kunde skjuta undan mitt illamående för en tid.
Någonstans hade jag sett att någon skar sig -
och provade det på min arm senare.
Så blev det också min grej.
Jag tror att också det har inverkat att jag aldrig fått vara barn -
och leva som barn gör. Leka, skräpa ner och sådant.
Om jag gjort något sådant skulle det ha haft följder.
Det är säkert som det sägs: att barndomen upphör vid moderns död.
Det var nog säkert så.
Jag började säkert skära mig för att jag hade det svårt i familjen.
Jag fick inte den tröstande famn som jag saknade mest och det gjorde ont.
Jag var ett sönderslitet litet barn som ropade 'Pappa hjälp' -
men det fanns ingen som gav mig faderlig eller moderlig kärlek.
Min styvfar hade uppenbarligen blivit uppfostrad som krigstidsmänniska -
hård och sträng fysisk disciplin var enda sättet att uppfostra.
För varje sak slog han mig regelbundet.
Jag kände att jag måste skada mig, straffa mig.
Säkert blev jag våldsam mot andra av många skäl.
Modellen jag fått hemifrån, och beslutet att ingen kommer nära mig.
Jag är den som slår först.
Jag kände mig som en belastning. Jag hade problem och var deprimerad.
Kanske ensamheten ledde till att jag kände att -
man vill inte ha mig och jag duger inte.
Jag kände mig skyldig för att jag fanns till.
När jag skar mig kände jag att jag lever.
Den inre ångesten och smärtan försvann.
Den blev konkret och fysisk och jag fick se hur jag skurit mig.
Det kändes som om det befriade mig från det inre fängelse -
som gjorde att jag mådde illa.
Det blev en temporär befrielse fast den var falsk.
Jag har säkert aldrig hört någon säga sig älska mig, -
så att jag skulle ha upplevt det som sant.
Jag kommer inte ihåg att jag någonsin skulle fått vara i famnen.
Det finns många sådana saker.
De första gångerna när jag skar mig, -
gjorde jag det med kökskniven ensam i mitt rum.
Jag tror att det var som 13-15 åring, -
när alkoholen kom med i bilden.
Då blev det allvarligare och vi började göra det med kniv.
Det här får mig att må bättre, det är en tillflykt.
Det är min metod att fly från verkligheten och ångesten.
Jag sökte uppmärksamhet och jag blev uppmärksammad.
Jag fick vara medelpunkten.
Inom mig bar jag på väldig ångest, rädsla, hat och bitterhet.
Jag var rädd att vara jag. Därför var jag alltid virrig.
Därför använde jag alla de åren berusningsmedel.
Jag vågade aldrig möta livet. Jag ville skjuta undan smärtan -
på alla sätt. Jag kan inte nämna någonting som jag var rädd för.
Kanske var jag rädd för allt. Jag var rädd för livet.
Kanske jag gick igenom det som ... -
Kanske var där mycket sådant som hör till tonårslivet men -
kanske hade det sin egen mening -
som att har jag rätt att finnas till?
Fast jag till utseendet var stor och stark -
och också våldsam och hotfull -
kände jag alltid inom mig att jag är den känsliga lilla Matti.
Jag är verkligen en liten pojke som har ont -
och bara behöver en älskande famn och uppmärksamhet.
Jag kände att jag var avskydd och övergiven.
Jag fick inte ens det stöd av kompisarna som jag hade väntat mig.
Jag fick inte uppleva någon kärlek och var den lilla känsliga Matti -
i ett stort skal. Jag påpekade det ofta i gänget -
att jag egentligen inte är så vild fast jag ser ut så -
och jag beter mig så.
Inom mig är jag alltid en snäll pojke och jag vill inte göra det här.
Jag trodde att det är ett normalt liv. Jag visste ju inte om något bättre.
Men jag kunde inte namnge betrycket, ångesten och det väldiga illamåendet.
Jag kunde inte tala om det.
Där ingick också ett nödrop då jag inte kunde tala om det -
eller kanske jag tänkte att om jag talar om det tas jag inte på allvar.
Först när blodet rinner ur armen förstår någon kanske att stanna.
Jag försökte dölja det när det -
kom stunder då huvudet klarnade en aning.
Naturligtvis skämdes jag. Jag var ofta hos min mormor.
Jag bodde och vilade hos henne några dagar alltid -
då det blev för tungt.
Mormor frågade ofta vad som hänt nu igen -
när armen var full av stygn.
Men kanske kunde hon inte fråga rätt och gå djupare -
så det var lätt för mig att kvittera det med att: -
'jag föll' eller 'jag skrapade mig.'
Jag försökte nog också dölja det så människor inte skulle se det.
Jag bar alltid långärmade kläder -
jag både önskade att någon skulle se och skämdes över det.
Vid något skede försökte jag för kompisarnas skull -
sluta skära mig men så började jag skära -
små sår i mitt ben. Jag var tvungen att göra det -
för jag var helt beroende av det. Det var ett tvång -
inte ett alternativ så att jag kunde göra det när jag hade lust.
Det var inte någon partygrej utan det var ett tvång.
Så kom ögonblicket då någon märkte det.
Det var först en chock.
Å andra sidan var det kanske det jag hade önskat.
Att någon märker det: 'Har du verkligen så illa att vara?'
Vid det skedet vaknade min pappa -
och skaffade mig hjälp.
Sedan blev jag alldeles ensam. Alla övergav mig.
Jag kände att alla övergav och lämnade mig.
Jag hade ingenting och inget värde.
Då vände jag mig till Gud och ropade: 'Herre, hjälp mig!'
Jag har ingenting längre, jag kan inget göra.
Min pappa skaffade mig psykologisk hjälp.
När jag sedan fick prata kom känslan att nu har jag blivit uppmärksammad.
Då lättade det.
I alla fall hade jag inget behov att visa -
eller önskan att någon skulle se det.
Jag visste att nu hade jag blivit hörd.
När jag tog emot Jesus konkret fick jag känna kärleken som fyllde mig.
Jag hade alltid haft ett hål i hjärtat men när Jesus fyllde det -
försvann tvånget att skära mig.
När jag tog emot Jesus och gav mitt liv till Honom sade jag: -
'Jag har inget att ge Dig, men ge Du mig.'
När jag var i depressionsfasen hade jag panikanfall.
De kom främst på natten så jag kunde inte sova.
När tankarna bara snurrade i huvudet var det alldeles hemskt.
Slutligen blev det så illa att en natt trodde jag att snart dör jag.
Jag står inte ut med det här längre.
Om det här inte tar slut nu så får jag en hjärtattack.
Rädslan var så hemsk.
Vändpunkten i mitt liv kom då jag fick komma till tro.
I fängelsecellen blev jag född på nytt uppifrån -
och Gud ändrade min tankevärld och vände allt upp och ner.
Det är så obegripligt hur det kan ske i ett slag.
Allt förändras, tankesättet och allt annat.
Då bad jag. Jag sade bara: 'Jesus, hjälp!'
All rädsla försvann med detsamma och jag fick frid.
Då viste jag att om Gud ännu efter allt detta vill ha mig -
så har det nog ett syfte och det måste finnas någon orsak -
att jag finns till.
Min personliga erfarenhet är att inget annat kunde ha hjälpt mig än -
Guds kärlek och nåd. Kraften som kom var så övernaturlig -
och jag får leva ut den än i dag.
Det var det som bröt bojorna. Läkarvetenskapen kunde det inte.
Man matade mig tiotals mediciner som inte var till någon hjälp.
När Jesus kom in i mitt liv -
visste jag att jag har någon mening.
Jag är inte onödig och överflödig.
Det största är att få uppleva Guds kärlek.
Hur den under årens lopp så småningom har brutit ångesten.
Kärleken har befriat mig från depression till att vara mig själv.
Om jag nu känner mig ångestfull vänder jag mig till Gud -
och överlämnar sakerna till Honom.
Med tiden har jag lärt mig att förtrösta och kan nu överlämna allt.
Herren smälte vreden och bitterheten genast.
Jag ville inte mera vara våldsam.
Jag ville inte hysa agg, vrede eller bitterhet.
Skärandet kommer ännu ibland för mig, men allt mer sällan.
Inte så att det skulle vara ett behov längre.
Den speciella ångestkänslan uppstår ibland under vissa livssituationer.
Ibland kommer också tanken på det.
Från det då mitt huvud klarnade en aning -
- jag hade inte levt något nyktert liv -
började en verkligt tung process.
När jag konfronterades med mig själv och hurdan människa jag är.
Känslomässigt hade jag blivit en kall människa.
Jag tänkte inte på någonting.
Alltid när det kom en ny känsla kände jag att jag blir galen.
Vad är det här och varifrån kommer det?
Det hör inte till livet.
Jag fick höra att det är normalt och hör till livet.
'Nu känner du vrede och är besviken och bitter.'
När jag fick höra det här måste jag bygga upp min känslovärld på nytt.
Alldeles som ett litet barn utvecklas började jag utvecklas.
Jag hade läst Bibeln en längre tid och då började Gud tala.
Jag minns hur jag fick börja gråta och skratta.
Hejdlöst fick jag släppa loss känslorna.
Det var en mäktig upplevelse.
Tankarna ändrades och jag visste att jag inte behöver det gamla.
17 år hade jag knarkat, också i fängelset.
Oberoende var jag befann mig.
Alltid kunde jag fixa det. Hela livet hade jag använt en massa mediciner.
Gud befriade mig från allt detta. Sade att jag behöver dem aldrig mer.
Följande halvår var jag säker på att jag inte klarar av livet längre.
Jag var så virrig och sjuk, rädd och paranoid.
Allt det förgångna som tyngde.
Under hela den tunga tiden var jag säker på att Jesus är med mig.
Av det gamla behöver jag aldrig något mera.
Det har varit en hemsk process att få tag i livet.
Det var verkligen inte lätt -
men hela tiden fanns livslågan och säkerheten -
att jag får tag i livet. Herren gav mig en framtid och ett hopp.
Färden går sakteligen vidare.
Ibland känns det ångestfullt, ibland vill jag gråta, ibland skratta.
Gud vare tack också för det, men det har inte varit en lätt process.
Senare har jag lär mig att prata om dessa saker.
Någon har fått hjälp av det och lärt sig att ta itu med sakerna.
Jag har också lärt mig att snabbare tala om för någon -
när det börjar kännas illa. För någon som tål det.
När jag känner mig ängslig vet jag att också det hör till mig.
Jag har gett lov att man får ansätta mig, det är inte farligt.
Ångesten behärskar inte mig på något vis.
Jag behöver inte berusa eller skära mig.
Eller skjuta mig.
Målningen kom med i samband med depressionen.
Genom att måla -
får jag ut känslan.
Våldet försvann.
Det lämnade mig.
Ondskan lämnade mig.
För mig gick det så härligt att jag hittade en hustru i församlingen.
Det har varit en förunderlig process att jag kan ge kärlek -
för jag har inte upplevt att jag själv fått den.
Gud har fört sådana människor in i mitt liv -
som har blivit fars- och morsgestalter.
De har förmedlat kärlek till mig och jag har tagit emot den.
Jag har en ljuvlig son, Jose, och jag hade min första kris -
genast efter förlossningen.
Först erfor jag en stor besvikelse.
Det beror på att jag inget vet om min far -
och jag har inte fått faderskärlek.
Samtidigt kom rädslan att jag inte kan sköta pojken, ge honom kärlek.
Jag blev besviken på mig själv också.
Gud har gett mig lite kärlek genom mänskliga relationer.
Till pojken var kärleken först liten men har vuxit dag för dag.
Så småningom har förhållandet mellan pojken och mig -
vuxit och växer hela tiden då kontakten har ökat och pojken vuxit.
Nu är han 1½ år och vi har gemensam tid och leker -
och genom honom får jag känna en uppriktig kärlek.
Det har helat mig inom kärleks- och känsloområdet.
Nu vet jag att jag är godkänd och älskad.
Det är Guds kärlek som har fört det in i mitt liv.
Jag vet inte hur jag kan det, men jag bara kan älska.
I dag bara älskar jag människor men förstår inte hur jag kan det.
Om jag inte kommit till tro skulle det inte ha skett.
Före det älskade jag säkert ingen.
Mitt liv talar om det.
Jag kunde inte ta hand om min hustru eller mina barn -
inte om någon, för jag älskade ingen.
Systematiskt förstörde jag mig själv och andra med.
I dag vill jag älska mina närmaste, min nästa.
Jag vill älska Gud och mig själv.
Jag vet inte hur det är möjligt, men i dag älskar jag.
När jag tänker på mitt eget liv och om min son skulle råka ut för samma -
ser jag det så att då jag vill ge kärlek och bemöta min son -
är det rätt så osannolikt att han hamnar i det -
när han får höra av mig vart det leder och vad det förorsakar.
Jag tror inte att han hamnar i det men det är alltid möjligt.
Då är jag säkert först hjälplös och ber mycket för min son -
och vill genast ha bort honom ifrån det.
Först frågar jag mig själv vad jag gjorde fel -
och hur ska jag göra att pojken inte gör så.
Det är alltid en djup smärta som leder dit.
Det är inte skärandet eller berusningen utan alltid något djupare.
Man måste gå till roten och kapa den.
Då kan man bli helad och botad.
I allt måste jag själv gå till roten och inte till skärandet.
Det var bara ytligt och inte orsaken.
Jag är här på mottagningshemmet och hjälper till -
med narkomaner och alkoholister. Det är nära mitt hjärta -
för jag har själv levt i den världen och blivit frälst i Kristus.
Jag vet att det inte finns hopplösa fall.
För världen ja, men inte för Gud.
Så dåligt går det inte för någon att det inte skulle finnas hopp -
och möjlighet att få grepp om livet.
Jag vill berätta för de krossade -
Skärvorna kastas inte bort -
Dyrbar är den enkla leran -
I Mästarens händer.
Svensk översättning: Carl Westermarck