Iga üheksas 12-18-aastane Soomes on ennast lõikunud.
Ma olin 12-aastane, kui lõikusin ennast esimest korda.
Mäletan, et 12-aastasena suvel lõikusin oma käsi esimest korda
nii sügavale, et liha oli väljas. Vihastasin enda peale selle pärast
ja kuigi olin ise poest ostnud selle noa,
viskasin selle ära.
Järgmisel päeval leidsin end seda nuga otsimast ja mõistsin,
et olen sellest sõltuvuses.
Juba noorena ma sain aru, et see on vale,
aga ma olen lõksus ja ei saa sellest lahti,
mul pole muud valikut.
Ma lõikusin ennast ja vaatasin, kuidas verd voolas ning
lõikasin haava veel sügavamaks.
Esimeses, teises või kolmandas klassis hakati end kriimustama teritajatega.
Peksti seinu ja tehti asju, mis tekitasid valu.
Selliste asjadega see algas.
Mu kasuisa näitas mulle väiksena pussinuga,
ta pani selle riiulisse ja ütles, et seda ei tohi võtta,
see on terav ja sa teed sellega endale haiget.
Kui ma olin üksi kodus peale kooli, mäletasin seda.
Oli talv ja läksin seda nuga lumehange viskama.
Võtsin noa üles ja tahtsin selle külge jäänud lund maitsta,
aga ma lõikasin omale teraga keelde.
Selles hetkes tundsin, et elan.
Mu ema suri, kui ma olin 13-aastane.
Sellele järgnes pikk masendus.
Kodus meil oli kõik väliselt korras.
Kasuisa ja ema käisid tööl.
Ma õppisin kuskilt selle mudeli, olin näinud kuidas keegi lõikus.
Mu ema oli koristusfanaatik, kõik pidi alati viimase peal olema.
Ahastus ja valu, mis oli mu sees, läks ära.
See oli minu jaoks teatud pingelangus, kaif.
Mõtlesin, et see võtab kasvõi hetkeks ära mu halva tunde.
Nägin mingist filmist, kuidas keegi lõikus ja
proovisin ise ka järgi. Sellest sai minu teema.
Suur osa oli ka sellel, et ma ei tohtinud kunagi olla laps.
Laps mängib, tekitab segadust. Kui mul oleks nii juhtunud,
mind oleks korrigeeritud.
Öeldakse, et lapsepõlv lõppeb ema surmaga.
Minu puhul oli kindlasti nii.
Minu lõikumist põhjustas see, et mul olid peres probleemid.
Ma ei saanud olla kellegi armastavas süles,
kuigi oleksin seda vajanud.
Ma olin sisemiselt väga katkine väike laps,
hüüdsin isa appi, aga mul polnud armastavat isa.
Ma ei saanud armastust isalt ega emalt.
Mu kasuisal oli endal sõjaaja tõttu karm kasvatus.
Karm füüsiline karistamine oli ainus viis kasvatada.
Iga asja pärast ta peksis mind läbi. Regulaarselt.
Kogesin, et pidin endale haiget tegema, ennast karistama.
Minust sai mitmetel põhjustel teiste vastu vägivaldne.
Mudel, mille ma olin kodust saanud ja ma mõtlesin,
et keegi ei saa mu lähedale tulla, mina löön esimese löögi.
Kogesin, et olen koormaks, mul on probleemid, masendus.
Üksindus tuli ja tunne, et ma ei kõlba.
Kandsin süütunnet oma eksisteerimise pärast.
Kui ma lõikusin, tundsin, et elan. Valu ja ahastus kadusid mu seest.
See vabastas mind sisemisest vanglast.
Hetkeline vabadus, kuigi see oli vale.
Keegi polnud mulle öelnud "ma armastan sind",
et ma oleksin tundnud, et see on tõsi.
Ma ei mäleta, et oleksin saanud kunagi süles istuda.
Selliseid asju oli palju.
Esimest korda ma lõikusin kööginoaga oma toas, üksi.
Arvan, et 13-15-aastaselt tuli alkohol mu ellu,
siis muutus lõikumine tõsisemaks.
Lõikusin pussnoaga.
See teeb mu olemise paremaks, see on mu turvapaik,
võimalus põgeneda reaalsusest ja valust.
Otsisin tähelepanu, mind pandi tähele.
Sain olla tähelepanu keskpunktis.
Aga suur ahastus, hirm, viha ja kibedus oli mu sees.
Ma kartsin olla mina ise. Sellepärast ma olin
kogu aeg purjus, kasutasin erinevaid aineid.
Ma ei julgenud kohata elu, tahtsin valu edasi lükata.
Ma ei oska öelda, mida ma kartsin,
võib-olla kõike, elu.
Läbisin igasuguseid asju, mis on seotud normaalse
teismelise eluga.
Oma olemasolu tähendus, kas mul on õigus eksisteerida?
Mu elus oli olukord, et kuigi ma olin suur ja tugev,
kõikvõimas, sisemiselt ma kogesin, et olen väike õrn Matti,
isik, kellel on valus, kes vajab armastust ja tähelepanu.
Tundsin, et olen hüljatud, ma ei saanud oma sõpradelt
seda toetust, mida oleksin vajanud.
Suure mehe sees oli väike õrn Matti.
Ma tihti ütlesin seda ka seltskonnas,
et ma ei ole tegelikult selline laaberdaja,
kuigi ma paistan nii ja teen selliseid tegusid.
Sisemiselt ma olen alati väike tubli poiss,
ma ei taha neid asju teha, aga pean.
Arvasin, et see on normaalne, ma ei teadnud paremast.
Ma ei osanud panna nime sellele rõhumisele,
ahastusele ja meeletult halvale tundele.
Ma ei osanud rääkida oma halvast tundest.
Lõikumine oli nagu appikarje. Mõtlesin, et kui ma ütleksin,
mind ei võetaks tõsiselt, aga kui kätest tilgub veri,
siis võib-olla keegi peatub.
Vahepeal, kui olin kaine, muidugi tundsin häbi.
Olin tihti oma vanaema juures puhkamas mõne päeva,
kui ei jõudnud enam pidutseda.
Vanaema tihti küsis, mis mu kätega juhtus,
kuna neid oli õmmeldud.
Aga ta ei osanud küsida, minna sügavamale.
Mul oli lihtne teema lõpetada sellega, et kukkusin.
Püüdsin neid ka varjata.
Käisin kogu aeg pikakäiseliste pluusidega.
See on kahe otsaga asi: lootsin, et keegi näeks,
aga samas ka häbenesin.
Püüdsin oma sõprade pärast lõikumist lõpetada,
aga ma hakkasin oma jalga lõikuma,
sest ma olin sellest sõltuvuses.
See polnud minu jaoks valik, nagu näiteks pidutsemine,
ma pidin seda tegema.
Tuli see hetk, kui keegi märkas.
Seda ma olin soovinud, et keegi märkab.
"Kas sul on tõesti nii halb olla?"
Siis mu isa ärkas ja otsis mulle abi.
Juhtus nii, et ma jäin üksi. Kogesin, et kõik hülgasid mind.
Kõik jätsid mind maha ja mul polnud enam mingit väärtust.
Siis ma pöördusin Jumala poole ja hüüdsin: "Issand aita mind,
mul pole enam midagi, ma ei saa midagi teha."
Mu Isa leidis mulle psühholoogi.
Mul tekkis tunne, et mind on märgatud
ja see aitas palju.
Polnud enam seda tunnet, et kui keegi ainult näeks.
Teadsin, et mind on võetud kuulda.
Kui ma võtsin konkreetselt Jeesuse oma ellu,
armastus täitis mind.
Mu sees oli alati olnud auk, mille Jeesus nüüd täitis
ja himu lõikumise vastu lõppes.
Kohe kui ma andsin oma elu Jeesusele ja ütlesin: "Tee minuga ükskõik,
mida tahad, mul pole midagi anda, aga anna Sina mulle."
Mul oli sel ajal masendus ja mul tekkisid paanikahood,
tavaliselt öösiti, ma ei saanud magada.
See asi läks nii hulluks, et üks öö ma mõtlesin,
et suren ära. Mõtlesin, et kui see ei lõppe nüüd,
ma saan südamerabanduse või midagi.
Nii suur hirm oli.
Mu elu pöördepunkt oli päästetud saamine.
Vangikongis sain sündida uuesti ülevalt, Jumal muutis mu
mõttemaailma. Ta keeras kõik pea peale.
On arusaamatu, kuidas võib kõik hetkega muutuda,
isegi mõttemudelid.
Siis ma palvetasin, ütlesin lihtsalt: "Jeesus, aita!"
Kõik hirm kadus kohe ja tuli rahu.
Siis ma teadsin, et kui Jeesus peale kõike seda tahab mind,
peab olema põhjus, miks ma eksisteerin.
Minu isikliku kogemuse põhjal, miski muu ei saanud mind aidata,
kui ainult Jumala arm.
See tuli nii üleloomuliku väega, et murdis kõik ahelad.
Meditsiin seda ei suutnud, mulle söödeti kümneid tablette,
nendest polnud abi, need lihtsalt tuimestasid.
Kui Jeesus tuli mu ellu, ma teadsin, et mul on tähendus
ja ma ei ole siin ilmaasjata.
Kõige suurem asi on Jumala armastuse kogemine.
See on vähehaaval murdnud ahastust ja masendust,
Jumala armastus on vabastanud mind olema mina ise.
Kui mul tekib ahastus, ma lähen Jumala juurde,
viin need asjad Jumalale.
Olen õppinud usaldama ja jätma need asjad sinnapaika.
Issand sulatas selle viha ja kibeduse kohe.
Ma ei tahtnud olla enam vägivaldne, tunda kibedust, viha.
Vahel lõikumine tuleb meelde, aga aina vähem.
Enam ei ole vajadust, aga kui ahastus tõuseb
erinevates elu olukordades, siis tulevad mõtted.
Ma polnud kunagi elanud kainet elu ja nüüd mul
hakkas Espoo Ankkuris raske protsess,
kus hakkasin kohtuma iseendaga, milline ma olen inimesena.
Olin tapnud oma emotsioonid, minust oli saanud külm inimene.
Kui mul tekkis uus tunne, ma mõtlesin,
et olen hulluks läinud, et see on midagi väljastpoolt,
see pole osa elust.
Seal mind juhiti ja öeldi, et see on normaalne tunne,
sa tunned viha, pettumust, kibedust.
Need pandi sõnadesse ja ma pidin ehitama üles kõik oma
emotsionaalse maailma, nagu väike laps, kes areneb.
Olin lugenud Piiblit juba pikemalt ja Jumal hakkas mulle rääkima.
Hakkasin nutma ja naerma täiesti kontrollimatult.
See oli võimas kogemus.
Mu mõttemaailm muutus, teadsin, et ei vaja sellest
vanast enam midagi.
Olin 17 aastat tarvitanud narkootikume,
kõik vanglaaastad ka, sõltumata, kus ma olin.
Need oli alati kättesaadavad. Erinevaid tablette olin võtnud
kogu oma elu.
Jumal vabastas mind kõigist nendest,
ütles, et ma ei vaja neid enam kunagi.
Järgmise pool aastad ma olin kindel, et ei suuda enam elada.
Ma olin nii haige, täis hirme, vale ettekujutisi,
minevik surus end peale.
Aga kõige selle surve keskel mul oli kindlus,
et Jeesus on koos minuga ja ma ei vaja midagi
sellest vanast elust.
See on olnud jube protsess, hakata uuesti elama,
see polnud lihtne.
Aga koguaeg on kindlus, et ma saan elada,
Issand tõi mulle tuleviku ja lootuse.
Vähehaaval liigun edasi. Vahel on ahastus, nutt, naer,
aitäh Jumalale ka selle eest. Ei ole olnud lihtne protsess.
Olen õppinud hiljem rääkima. Sain abi ja õppisin asjadega tegelema.
Olen õppinud ka kiiremini kellelegi ütlema,
kui mul on halb olla.
Nüüd ma tean, kui mul on ahastus ja tean,
et see on osa minust.
Ahastus ei valitse mu üle, ma ei pea seda alla suruma
uimastitega, lõikumisega, enda tulistamisega.
Maalimine on üks asi, mis tuli koos masendusega.
Olen maalinud endast välja seda tunnet.
Vägivaldsus kadus ära.
Kurjus läks ära minust.
Mul juhtus nii imeliselt, et leidsin kogudusest naise.
On olnud imeline protsess, kuidas armastust välja anda,
sest ma pole kogenud, et oleksin seda saanud.
Jumal on toonud mu ellu inimesi, kes on olnud emadeks ja isadeks,
armastanud mind ning ma olen seda vastu võtnud.
Mul on armas poeg, Jose.
Esimene kriis tuli kohe, kui sünnitus oli möödas.
Esimene tunne oli sügav pettumus, sest mul pole kogemust oma isast,
ega isa armastusest.
Mul tekkis hirm, et ma ei suuda talle armastust pakkuda.
Pettusin iseendas.
Jumal on andnud inimsuhete kaudu natuke armastust.
Armastus poja vastu oli alguses väike ja see on vähehaaval kasvanud,
see kasvab kogu aeg, kuna kontakt on suurenenud,
poeg on suuremaks kasvanud. Ta on 1,5-aastane ja meil
on ühised mänguhetked. Kogen tema kaudu ehtsat
lapselikku armastust, see on mind väga tervendanud.
Nüüd ma tean, et olen aksepteeritud ja armastatud.
Jumala armastus on toonud selle mu ellu.
Ma ei tea kuidas, aga ma suudan armastada.
Ma armastan inimesi.
Kui ma poleks päästetud saanud, ma ei suudaks armastada.
Ma ei armastanud kedagi, enne kui sain päästetud.
Mu elu räägib seda.
Ma ei suutnud hoolitseda oma naise eest, laste eest,
sest ma ei armastanud kedagi. Ma hävitasin iseennast
ja hävitasin teisi.
Täna ma tahan armastada ligimesi, Jumalat ja ennast.
Ma ei tea kuidas, aga ma armastan.
Kui mõtlen oma elu ja seda, et mu poeg peaks sinna langema,
ma tahan oma poega armastada, seega see on ebatõenäoline,
tahan rääkida, kuhu see tee viib, aga kui ta ikkagi läheb seda teed,
siis olen kindlasti alguses abitu, palvetan palju, tahan ta leida.
Küsin endalt, kus ma tegin valesti ja mida ma suudan teisiti teha.
Sügav valu on see, mis põhjustab,
mitte lõikumine või uimastid, juur on sügavamal.
Ma olen paljudes asjades pidanud minema juureni,
mitte lõikumiseni välja.
Vastuvõtukodus saan teha tööd narkomaanide ja alkohoolikutega.
See on mulle südamelähedane.
Ehk sellepärast, et olen ise elanud selles maailmas,
saanud pääste Kristuses ja seega tean,
et pole lootusetuid juhtumeid. Maailma jaoks on lootusetud,
aga mitte Jumala jaoks.
Nii halvasti ei lähe kellelgi, et poleks lootust leida elu.
Tõlge: Sanna Pitko