"Tema tee on minu tee" 2. osa
"Sina oled mu varjupaik ja mu kindel mäelinnus,
mu Jumal, kelle peale ma loodan!" (Ps 91:2)
Saabuv torm
1969. aasta oktoobris juhtis Jumal Charlesi Atlantasse.
Seal sai talle osaks siiani kõige suurem pettumus.
Atlantas alustasime puhtalt lehelt.
Läksime elama selle härra pere juurde, kes oli isa kogudusse kutsunud.
Taaskord uus kool, uued sõbrad.
Tänu sellele oli mul lihtne endale kogudusest sõpru leida.
Oleme siiani sõbrad. Üks neist on Louie Giglio.
See pidi olema Jumal, kes meid nõnda kokku viis.
Meist said parimad sõbrad.
Abipastorina jutlustas Charles Stanley pühapäeva ja kolmapäeva õhtuti.
Tema evangeelne lähenemine mõjus.
Olin First Baptisti koguduses, kui dr Stanley pidas oma esimese jutluse.
Olime põnevil, et meie abipastoriks on tulnud noor mees.
Kui usklik kõnnib Pühas Vaimus, usub seda raamatut,
on valmis siiralt uskuma, mida Jumal ütleb,
kasutab palve väge,
siis saab temast vabastaja!
Ta oli väike tuline evangelist, kui nii võib öelda.
Pea iga teenistus oli kui ärkamisteenistus.
Paljud inimesed võtsid Jeesuse oma Päästjaks.
See oli imeline.
Ta oskas Jumala Sõna väga paeluvalt avada.
"Ärge muretsege ühtigi,
vaid teie vajadused saagu kõiges Jumalale teatavaks
tänuütlemisega palumises ja anumises."
Mu isa ei õpetanud Piiblit inimestele,
vaid inimestele Piiblit. Need on kaks eri asja.
Ta lasi Jumala Sõnal inimeste elus tegutseda.
Nii läks asi alati täkkesse.
Su muremõtted ja ärevus kaovad
ning palve kaudu asub nende asemele rahu.
Stanleyde kodu
Mäletan, kui doktor Stanley tuli reedeti kirikust koju.
Jäin tihti nende juurde ööseks või valmistusime Andyga välja minema.
See jätkus ka ülikooli ajal.
Doktor Stanley astus uksest sisse, pani mantli köögilauale,
kadus paariks minutiks ja ilmus tagasi koduriietes.
Siis kadus ta uuesti, käes Piibel, märkmepaberiplokk ja suur veepudel.
Ta ütles: "Näeme homme."
Laupäeva õhtuti, kui sättisime välja minema,
näiteks kontserdile või sõpradega kohtuma,
ilmus seitsme paiku maja ette Charlesi auto.
Ja sealt ta tuli - doktor Stanley oma suure tühja veepudeliga,
Piibli ja märkmepaberiplokiga, mis nägi välja nagu kapsas.
Kõik oli täis kirjutatud.
Iga leht oli viimseni täis kritseldatud taevast saadud sõnu.
See mees ei lugenud jutluse kirjutamise õpikuid.
Ta ei käinud internetist ideid otsimas.
Ta sai oma sõnumid Jumalalt.
Ja kui ta astus kantslisse, siis seda ta jagaski.
Jutlustajate eest palvetamise kohta võiks pidada terve jutluse.
Kui vanempastor lahkus,
hakkas Charles jutlustama pühapäeva hommikuti.
Ehkki kogudus oli hakanud kasvama,
oli neid, kes ei tahtnud, et temast saaks vanempastor.
Tema vastu seisid juhid, pühapäevakooliõpetajad,
juhatusse kuuluvad diakonid.
...Jumala ees ja tooma Tema ette selle mehe seni,
kuni Jumal teda muudab. Ja Ta muudab.
Inimene tahab olla peremees.
Ta tahab sõnaõigust, otsustusõigust.
Selliseid inimesi on igas koguduses. Neid oli ka meil.
Tervet kogudust juhtis seitse meest.
Ükskord arutasime midagi ja ma ütlesin: "Küsime Jumalalt."
Üks meestest vastas: "See on äri. Jumalal pole siia asja."
Mina aga küsisin: "Kuidas pole Jumalal siia asja, kui see on Tema äri?"
Sellest tekkis konflikt.
...kuidas rääkida Jumalaga. Tänane jutlus räägib mõjuvast palvest.
Väga palju oli neid, kes doktor Stanleyt jumaldasid
ja teda vanempastoriks tahtsid.
Kuid oli ka teisi.
Nende seas oli seitse meest,
kes olid koguduses tegelikud otsustajad.
Nad arvasid, et doktor Stanley on liiga noor ja evangeelne.
Nad ei tahtnud, et temast saaks vanempastor.
Seal oli neid, keda armastasin ja austasin
ning kellest arvasin, et nad armastavad ka mind ja on targemad.
Üks nädal nad kallistasid mind, teine nädal keeldusid rääkimast.
See oli väga valus aeg.
Tal oleks olnud kergem sealt lahkuda.
Talle anti lubadusi, öeldi, et kui sa kisa ei tõsta...
Ähvardati, et kui sunnid meid sind vallandama,
ei võta sind enam ükski baptisti kogudus.
Palju kordi oleks doktor Stanley võinud enda kaitseks välja astuda.
Oleksin tahtnud seda näha,
aga ta ei teinud seda ega ole kunagi teinud.
Selline asi pidi olema ebameeldiv.
Charles oli aga rahu ise, sest ta oli andnud selle Issandale,
otsekui öelnud: "Jumal, ma olen siin, et teha sinu tahet."
Ta tõi selle endaga koju kaasa. Me rääkisime ja palvetasime.
See kinnitas mulle taas, et suured otsused tuleb teha põlvili
ja tegutseda tuleb alles siis, kui tuleb selgus.
Kõik ülejäänu jääb Jumala hooleks.
Charles jutlustas edasi, kuigi surve lahkuda üha kasvas.
1971. aasta septembris korraldasid koguduse juhtkond,
diakonid ja 40-liikmeline nõukogu koosoleku,
et hääletada Charlesi vastu.
Umbes kuu enne suurt kohtumist kutsus üks naine mind külla.
Ta oli vanadekodus, kus tahtis koos lõunatada.
Ta ütles: "Ma tahan sulle midagi näidata."
See oli pilt Taanielist ja lõvidest.
Ta ütles: "Kullake, mida sa sellel pildil näed?"
Vastasin, mis mõttesse tuli.
Siis ta rääkis mulle suuri asju.
Ta ütles: "Poeg, vaata, Taanieli pilk ei ole lõvidel."
Otsekui Jumal oleks öelnud: "Nii võidad sa selle lahingu.
Mõtle kõigest, mis juhtub, nagu see tuleks minult.
Ükskõik, kes mida ütleb või teeb, mõtle, et see tuleb minult.
Mis ka ei juhtu - sina vaata minu peale, sest kõik on minu käes."
Vaat see tegi mu vabaks.
Hiljem tuletas Ta seda meelde:
"Kas usud seda, mida näed, või mida mina olen sulle öelnud?"
Ma nägin, et ta käib usus.
Õppisin seda temalt.
Me võime iga kord teada, mis on Jumala tahe
ja kuidas olukorra eest palvetada.
Koguduses toimus suur koosolek. Siiani kõige suurem.
Mõte oli mind välja hääletada.
Mees, kes seda kõike juhtis, pakkus, et teeme salajase hääletuse.
Tagumisest reast öeldi: "Ei. Täna saame teada, kelle poolt keegi on."
Isa ei tahtnud, et saalis oleksin, sest õhkkond oli niivõrd pingeline.
Ta palus mu õel ja minul tema ruumis oodata.
Louie läks kõrvaluksest saali ja sealt üles ristimiskabelisse kuulama.
Siis tuli ta sama teed isa ruumi tagasi,
et ette kanda, mis koosolekul toimub.
Ta käis edasi-tagasi, et Andyle koosolekust ette kanda.
Minu kohta ei öeldud ühtki halba sõna.
Lõpuks hääletati ja ma sain 65 protsenti häältest.
Pärast pikki palveid ja võimast kinnitust,
et see on Jumala tahe nii minu kui selle koguduse jaoks,
võtan vastu 22. septembril 1972. aastal saadud kutse,
mille järgi on mul õigus astuda Atlanta First Baptisti koguduse pastoriks.
Kogudus hääletas välja võimustruktuuri,
mille all ta toona oli.
Sellega nad ütlesid: "Tahame Charles Stanleyt. Tema jutt meeldib meile."
Ta hääletatigi pastoriks.
See tekitas lõhesid abikaasade ja sõprade vahel.
Kogudus lagunes laiali.
Paljud minu sõbrad, nende pered
ja minu pere sõbrad lahkusid kogudusest.
Mõtled, mis on Tema tahe ja mis on sinu oma, ning hakkad otsima...
Ehkki Charles hääletati vanempastoriks,
kasvasid pinged nende tõttu, kes ei tahtnud teda selles ametis näha.
Vaat see oli koguduse lõhenemine. Olukord oli niivõrd terav,
et nõupidamisele tulid pea kõik kohale.
Sellist suurt nõupidamist ei jäetud vahele, sest kunagi ei võinud teada.
Arutelu käigus astus ette üks pühapäevakooli juhte
ja hakkas doktor Stanleyt maatasa tegema.
Ta läks põlema ja kasutas halbu sõnu.
Doktor Stanley pani käe ta õlale ja palus tal maha istuda.
Ta ütles, et siin nii ei räägita.
Too härra vastas, et istu maha või muidu saad rusikat.
Isa ei läinud.
Mees pöördus ja lõi teda näkku.
Keskkooliealisena sellist asja pealt näha...
Ma ei uskunud oma silmi.
Terve saal lõi järsku kihama.
Inimesed tulid ja tõid ta lavalt maha.
See tõestas meile kõigile, et käimas on vaimulik sõda.
Pärast neid katsumusi oli Charlesil jäänud pidada veel üks lahing
Atlanta First Baptisti koguduse püsimajäämise nimel.
Olin teel kogudusse, kui tundsin,
et peaksin paluma kaamerameestel silmad lahti hoida.
Ütlesin neile, et kui annan käsu, siis nad lõpetaks filmimise.
Meid näidati ainult ühel kanalil.
Oli pühapäevane jumalateenistus.
Pärast lauluosa tuli lavale üks mees.
Kiidame Issandat veel. Teeme lahti...
Ütlesin, et laulame laulu "Onward Christian Soldiers".
Kohe pärast seda tuli see tegelane,
lükkas mind eemale, haaras kantslist kahe käega kramplikult kinni
ja ütles: "Te pole tulnud kuulama jutlust, vaid osalema matustel."
See on alles põhjus otseülekanne katkestada.
Rahva seas oli kolm üliõpilast,
kes tõusid ja hakkasid laulma laulu "Onward Christian Soldiers".
Nende järel tõusis kogu rahvas ja hakkas laulma.
See tõestas mulle, et kodukoguduse eest tasub võidelda.
See on võitlemist väärt.
Teiseks kinnitas see väga kujukalt, et me teeme õiget asja,
et me oleme valmis, tulgu mis tuleb.
Lõpuks on ju kõik Jumala kätes.
3000-liikmeline kogudus kahanes üleöö 300-liikmeliseks.
60 diakonist lahkus 38, Woman's Missionary Unionist lahkusid kõik
ja lastetöötegijatest pooled.
Koor kuivas kokku. Järele jäi 13 inimest.
Mõned, kes olid First Baptisti kogudusest lahkunud,
läksid telejaama veenma, et meid ei näidataks enam.
Koguduses tekkis õhkkond, kus asjad said hoopis uue tähenduse.
Me kõik pidime toetuma Jumalale, sest olukord ei olnud kerge.
Oli tunda, et midagi toimub.
Aastakümneid hiljem näen, et see oli vaimulik sõda.
Pimedus valguse vastu.
Katse teha võimalikult ruttu lõpp sellele, mis oli avanemas.
Võiks öelda, et see oli vaenlase järjekordne katse peatada seda,
mis tagasi vaadatuna on olnud võimas ja ettemääratud Jumala liikumine,
mis on muutnud kogu maailma.
Jumal oli pannud mu sisse: "Sina kuuluta evangeeliumi.
Ära plaani suuri tegemisi, kuuluta ja lase minul teha."
Isa jutlustas edasi, inimesi tuli ja kogudus üha kasvas.
Mindi üle kahele, seejärel kolmele teenistusele.
Nägin iga nädal,
et kui hoida kinni Jumala Sõnast ja uskuda,
siis mäed liiguvad.
Jumala Vaim on siin paigas.
Atlanta First Baptistis pidi täide minema Jumala tõotus,
et siia linna tuleb üks võrratu kogudus.
Oli pühapäevi, kus koguduse juurde ei pääsenudki ja uksest ei saanud sisse.
Meie 13-liikmeline koor kasvas ühel hetkel 358 liikme suuruseks.
Mulle tundub, et doktor Stanley nägi kõiki asju toimuva läbi.
Ta nägi kaugemale ja ütles:
"Kogudus, see on meie siht ja sinna me liigume."
Seepärast oligi First Baptisti kogudusel niivõrd pöördeline roll.
Mitte ainult Atlantas, vaid kogu maailmas.
Üks asi tekitas mu isale algusaastatel meelehärmi.
Kõigepealt üks teenistus, seejärel kaks ja mingil hetkel kolm.
See tekitas põhjendatult meelehärmi,
et sõnum ei pääse kiriku seinte vahelt välja.
Võiks mõelda, et otse-eeter on saavutuste tipp.
Atlantas Georgias ei olnud.
Saavutuste tipp oli, et Jumal tahtis midagi teha.
"Minge siis, tehke jüngriteks kõik rahvad,
ristides neid Isa ja Poja ja Püha Vaimu nimesse." (Mt 28:19)
Kõike maailma
Kui First Baptisti enam otse-eetris ei näidatud,
oli teleteenistuste tulevik lahtine.
Jumal aga kavatses teha midagi suurt.
Hakkasin palvetama: "Issand, see on sinu, mitte minu töö."
Aasta hiljem saime teise telejaama.
Poleks varasemat juhtunud, poleks me nüüd olnud kahel, värvilisel kanalil.
Meil oli pooletunnine "The Chapel Hour" ja pärast seda jumalateenistus.
Kui Jumal ütleb, mida ja kuidas tuleb teha, on Ta selles väga täpne.
Paljud tahtsid doktor Stanleyt televisioonis näha.
Ilmselt ta ise ei tahtnudki seda.
Ainus põhjus võis olla see,
et ta tahtis kuulutada võimalikult paljudele evangeeliumi.
Televisioon pakkus seda võimalust.
Ta oli üks niinimetatud teleteenistuste teerajajaid.
Ta seisis kabelis, seejärel istus maha, Piibel käes,
vaatas otse kaamerasse ja kõneles 35 minutit.
Tere hommikust...
Ta polnud seda kelleltki õppinud.
Ta lihtsalt tahtis sõnumit kirikust välja levitada.
Ta läks ja haaras võimalusest, mis oli antud.
Telesaade kogus palju vaatajaid ja selle peale hakati hammast ihuma.
Niiviisi see kasvas.
Vaatate "The Chapel Hourit", Atlanta First Baptisti koguduse ülekannet.
Dr Stanley sõnumid jõudsid raadiosse,
kui väike kristlik Texase raadiojaam hakkas esitama "The Chapel Hourit".
...kuna Ta elab meis, igatseb Ta liikuda meie kaudu.
"Saime teie lindistusi ja need on väga populaarsed. Kas saadaksite juurde?"
McAllenis Texases.
Olin nõus ja saatsimegi.
Ta helistas ja küsis, miks me raadiosaateid ei tee.
"Ma pole sellele mõelnudki."
Mäletan, et puhastasin maja ees olevaid metallpiirdeid
ja kuulasid raadiost dr Stanleyt.
Mäletan siiani, et ta rääkis küsimisest, otsimisest ja koputamisest.
1977. aastal helistas Pat Robertson Christian Broadcasting Networkist,
et küsida dr Stanleylt luba tema jutluste näitamiseks.
Saade, mida näidati Atlantas, jõudis ühtäkki kogu maa rahvani.
Saatsime lindistusi, neid näidati ja inimesed hakkasid kirjutama.
Taheti saadet toetada. Ma ei osanud selle peale midagi öelda.
Ühel päeval istusin oma töötoas
ja mõtlesin, et sellel peaks olema mõni muu nimi kui First Baptisti kogudus.
Vaatasin vasakule, ja seal oli Piibli ümberjutustus.
Selle pealkiri oli "In Touch" (tlk "Ühenduses").
"Sellest saab meie nimi."
In Touch kuulus alguses koguduse alla.
See ei olnud eraldiseisev organisatsioon.
"Nõnda paistku teiegi valgus inimestele,
et nad teie häid tegusid nähes ülistaksid teie Isa, kes on taevas."
Leidsin, et minu ülesanne
on juhtida võimalikult palju inimesi ühendusse Jeesusega ja uude ellu.
Ta tahtis puudutada maailma,
kuid sellest rohkemgi tahtis ta järgneda Jumalale kasvõi maailma otsa.
Läksime koguduse meeskonnaga mägedesse,
et otsida Jumala tahet.
Lugesin Matteuse 28. peatükki, mida teadsin hästi.
Seekord tõusis see aga väga eriliselt esile.
Mõtlesin endamisi: "Issand, kas sa tõesti mõtlesid kogu maailma?"
Tundsin, et jah.
"Usun, et see on Jumala tahe,
et In Touch jõuaks igasse maailma riiki.
Usaldame Teda, et Ta teeb seda kahe aastaga."
Kaks aastat hiljem olimegi jõudnud ühel või teisel moel igasse riiki.
Kui roomlased hakkasid sillutatud teid rajama, ei mõelnud nad,
et kristlased hakkavad mööda neid evangeeliumi kuulutama.
Aga nad hakkasid.
Tänapäeval on sama tehnikaga, mis on kuulutamiseks hädavajalik.
In Touch on loodud, et viia evangeeliumi lihtne sõnum
võimalikult paljudele võimalikult kiiresti ja arusaadavalt
Püha Vaimu väega, sest muudmoodi pole võimalik.
Jumala auks.
In Touch hakkas välja andma ka samanimelist ajakirja
ja selle hispaaniakeelset varianti En Contacto.
Uuteks väljunditeks said ka raadiosaated ja kasvav internet.
Dr Stanley austus riigi sõjaväe vastu
innustas teda viima lootusesõnumit välismaal teenivatele sõjaväelastele.
2007. aastal sai see teoks The Messengeri pleieri loomisega.
Esimesed pleierid olid mõeldud sõjaväelastele.
Nende peal oli 35 doktor Stanley jutlust ja need olid khaki värvi.
Juba siis töötasid need päikesetoitel, sest elekter pole alati kättesaadav.
Praegu on The Messenger kasutusel ka mujal kui sõjaväes.
Tänu tehnika arengule kuulevad evangeeliumi ka need,
kes elavad eraldatud piirkondades.
In Touch on teinud seda aastakümneid.
Nad on suureks eeskujuks,
sest kasutavad iga võimalust, mille Jumal avab,
et viia Tema tõde, seadused ja Sõna rahvastele.
Inimesed kuulevad Jumala Sõna omaenda keeles,
oma südamekeeles, mida nad täielikult mõistavad.
See on olnud võimalus saada kätte viimanegi inimene,
et kuulutada talle evangeeliumi.
Piiblis öeldakse, et iga hea asi tuleb Issandalt.
Isegi arenev ja geniaalne tehnika tuleb Temalt.
Võimalusi on lõputult.
Jumal aina avab uusi uksi
ning In Touch läheb ja astub neist sisse.
Olgu tegu televisiooni-, raadio- või internetiülekandega
või The Messengeri pleieriga,
Jumal leiab alati võimaluse, kuidas oma sõnum abivajajateni toimetada.
Olen niivõrd tänulik, et In Touchi sugused organisatsioonid
on valmis rakendama raadiot, televisiooni, trükisõna,
internetti, sotsiaalmeediat, kõike,
et puudutada maailma evangeeliumiga ning teha seda tipptasemel.
See algas väikestest sammudest, kaamera ees jutlustamisest,
mis polnud talle kaugeltki lihtne.
Seejärel avanesid kohalikud kanalid.
Sisuliselt kasutati saadaval olevaid võimalusi.
Jumal tunnustas seda ja nüüd on see kõikjal.
See on olnud Jumala töö.
Ta on näinud neid lugematuid inimesi, kes peavad kuulma tõde
ja saama vabaks Tema Sõna väe kaudu.
Ta on teinud kõike, et see sõnum leiaks oma tee Atlantast ja Ameerikast
ka maailma kõige kaugemasse nurka.
"Mida silm ei ole näinud ega kõrv kuulnud ...
selle on Jumal valmistanud neile, kes teda armastavad." (1. Kr 2:9)
"Tema tee on minu tee"
Kui vaadata tema pärandit, tema lugu
ning tema elu läbivat joont,
siis selleks on olnud seesama "Usalda Jumalat",
mis tähendab, et kuuletud ega ürita vahele segada.
Jätad tõepoolest kõik edasise Tema hooleks.
Ma ei imesta, et Jumal teda nõnda kasutas.
Ta jäi Jumalale ustavaks,
ta kuuletus Talle igas asjas.
Pole vaja olla imeinimene, et iga päev Jumalale kuuletuda,
toetuda Tema väele ja armule
ning otsustada nüüd ja praegu käia ustavalt Jumala kutses.
Ta mõistis, mis on kristluses kõige tähtsam.
Mitte ainult Piibli tundmine,
mitte ainult võrratud jutlused,
vaid "Kristus teie sees, kirkuse lootus". (Koloslastele 1:27)
Ta proovis teha seda eluliseks.
Ta ei jäänud teoloogiasse kinni, ei jätnud kuulajaid mõistatama.
Ta tõi aina esile Jeesuse elu,
et me mõistaks, milleks oleme usklikena kutsutud.
Tema pärand püsib igavesti.
Niivõrd palju materjali: raamatud, videod, saated, lühifilmid,
üüratu hulk veebimaterjali.
Ta jääb meiega veel pikaks ajaks.
Ma usun, et dr Stanley pärand
on kirjutatud inimeste ellu kõikjal maailmas.
Nende ellu, kes on kuulnud ta jutlusi, avanud end tõele,
kes on saanud kristlaseks ja elavad uut elu.
Ütleksin, et dr Stanley oli mees, kes armastas Jumalat,
elas Tema Sõna järgi.
Tema ainus eesmärk oli viia sõnum Kristusest maailma,
et see võiks pääseda.
Need inimesed, kelle ta on aidanud vaimsele teekonnale,
ongi tema pärand.
Käisin 1990ndate alguses ülikoolis.
Esimesel kahel õppeaastal olin First Baptisti koguduse liige,
kuulsin dr Stanley õpetust.
Võtsin seda vastu ja sain usus palju tugevamaks.
Taevake, kui palju ta on meid kõiki õnnistanud ja õpetanud!
Tema jutlused läksid südamesse ja panid mõtlema.
Olen üks neist pastoritest,
kelle elu on kõige rohkem mõjutanud doktor Stanley elu ja usk.
Pole vaja ehk öeldagi, et ma ei oleks siin,
kui ma poleks näinud pealt, kuidas Jumal teda kasutas.
Lõppude lõpuks on tema pärand mina, tema tütar, lapselapsed.
On raske uskuda, et olen osa tema pärandist.
See on tohutu au,
kuid õigustatult tunnen ka suurt vastutust,
mis kaasneb pojaks olemise ja vaimuliku tööga.
Tema hääl jääb kajama veel väga kauaks.
Tänu In Touchile, meediale, televisioonile ja raadiole
kõlab ta hääl veel põlvkondi.
Tahan, et minu kohta öeldaks:
"Ta uskus, et kõige tähtsam on kuuletuda Jumalale
ja jätta kõik muu Tema hooleks.
Nähtu ja kuuldu põhjal tundub, et seda ta tõesti tegi."
Nii mulle meeldiks.
"Olen saabund koju, mu armsad.
Kesk õnne ja kirkust.
Rõõmu ja ilu täius ses lõputus säras.
Kannatus ja valu on möödund.
Ei rahutust enam, rahu ma leidnud.
Viimaks pääsend ma koju, taevasse."
Charles F. Stanley 25. september 1932 - 18. aprill 2023
Tõlge: Karin Reisko