Hänen tiensä on minunkin tieni Elämä kuuliaisuudessa, osa 1
Näillä kaukaisilla vuorilla -
omisti nuori mies elämänsä Jumalalle ja valitsi Hänen seuraamisensa.
Mihin kutsuttiinkin ja mitä maksoikaan, hän totteli.
Jumala vastasi antamalla hänelle merkittävän matkan.
Matkaan sisältyi iloa ja tuskaa.
Kutsu vei hänet julistamaan toivon ja rakkauden sanomaa miljoonille.
HÄNEN TIENSÄ ON MINUNKIN TIENI Elämä kuuliaisuudessa
"Ja tulkoon osaksemme Herran, meidän Jumalamme, laupeus.
Suo menestyä meille kättemme työn." (Ps. 90:17)
TYÖ ALKAA
Dry Fork, Kaunis viljelysseutu Virginiassa.
Mutta täällä Charles Stanleyn elämä ei ollut rauhallista.
Charles syntyi vuonna 1932, keskellä suurta lamaa.
Silloin köyhyys ja vaikeudet olivat elämäntapa.
Kun Charles oli 9 kuukauden ikäinen, isä kuoli.
Järkyttynyt äiti joutui kohtaamaan kovat seuraukset.
Rebecalla ei ollut perhettä auttamassa.
Hänellä ei ollut työtä eikä säästöjä. Jumalan armosta hän kuitenkin kesti.
Hän ei sanonut "et voi" tai "ei se onnistu".
Hän muistutti luottamaan Herraan, Jumalaan.
Hän on aina uskollinen ja auttaa, tulipa mitä tahansa.
Se painui mieleeni, jotten epäile Jumalaa.
Luotan Häneen, olkoon tilanne miten vaikea tahansa.
Hän auttaa aina kun tarvitsen.
Rebecca ja Charles muuttivat Danvilleen; työ oli tekstiilitehtaassa.
Rebecan työ oli vakaata, vaikka elämä ei sitä ollut.
Ensimmäisten 17 vuoden aikana muutimme 16 kertaa.
En silti nähnyt äitiäni epätoivoisena.
Rebecca oli vaatimaton, ahkera ja kouluttautumaton nainen.
Ainoa kirja, jonka hän omisti, oli Raamattu.
Sen kanssa hän näytti Charlesille rakkautta, nöyryyttä ja miten elää.
Suurin häneltä saamani lahja oli rukoilemaan oppiminen.
Kuulin rukouksia ja näin Jumalan vastauksia.
Opin häneltä miten rukoilla, kuunnella Jumalaa ja luottaa Häneen.
Jumala vastasi aina ja hän antoi aina kiitoksen Jumalalle.
Kun olin pieni, äiti polvistui vuoteeni viereen.
Joskus kun olin jo sängyssä, hän käski alas polvistumaan rukoilemaan.
Hänellä ei koskaan ollut liian kiire, olipa aamu- tai iltavuorossa.
Kun hän tuli kotiin, rukoilimme kellosta riippumatta.
Vieläkin kuulen hänen äänensä, kun hän rukoili polvillaan puolestani:
"Herra, siunaa Charlesia. Auta häntä koulussa." Hän rukoili kaikkea.
Tullessani opistosta kotiin teimme vieläkin niin.
Vietimme äitini kanssa paljon aikaa sängyn laidalla -
puhuen elämästämme ja sen ongelmista -
sekä talosta, jossa asuimme. Hän teki hyväkseni kaiken mitä voi.
Muistan kuinka usein hän sanoi minulle:
"Toivon, että olisin voinut tehdä enemmän."
"En tehnyt tarpeeksi sinun eteesi."
Vastasin: "Äiti, rahalla ei saa sitä, mitä olet tehnyt hyväkseni."
Kun Charles oli 9-vuotias, meni Rebecca naimisiin.
Uusi mies ei ollut sellainen isän malli, kuin Rebecca oli toivonut.
Aggressiivinen ja joskus väkivaltainen.
Charlesin isäpuoli toi vihaa heidän rauhalliseen kotiinsa.
Noina vuosina hän etsi turvaa suhteestaan Jumalaan.
Hän varmaan jo varhain kehitti hyvin yksinkertaisen, lapsenomaisen, -
en tarkoita epäkypsää - lapsenomaisen uskon, että -
Jumala oli hänen taivaallinen Isänsä, johon tukeutua.
Häneen voi luottaa. Näin yksinkertaista ja selvää se oli.
Luulen, että se on suodatin, jonka kautta hän katsoo Raamattua, -
että Jumala on luotettava Isä ja kaikki on yhteydessä siihen.
Vuonna 1944 Danvillen Helluntaiseurakunnan kokouksessa -
Charles sai kokemuksen, joka muutti hänen koko elämänsä.
Sinne tuli eräs rouva Wilson, joka puhui herätyksestä. Olin 12-vuotias.
Tiesin, että Jumala tahtoi puhua minulle.
Tuona sunnuntaiaamuna hän puhui ja antoi kutsun.
Olin siinä lähellä ja polvistuin, sitten ihmiset ympärillä rukoilivat.
Pyysin Herralta anteeksi ja että Hän tulisi elämääni.
Halusin tulla Jumalan lapseksi, kristityksi.
Olin varma siitä mitä tapahtui.
Kaikki jättivät alttarin. Jäin yksin ja pastori kutsui minua.
Haluan sinun kertovan ihmisille, mitä Herra on tehnyt sinulle.
Katsoin heitä ja itkien sanoin: "En tiedä, mitä kaikkea Hän teki, -
mutta tiedän, että tänä aamuna hän pelasti minut."
Ei mennyt kauan, kun ajattelin Sanan julistamista.
Kun olin 14-vuotias, olin varma siitä, mitä minun pitää tehdä.
Lukioaikaan Charlesia pyydettiin puhumaan Moffettin baptistikirkossa.
Moffett oli hänen kotikirkkonsa.
Puhuin aiheesta "Missä olet?"
1. Mooseksen 3. luvussa kysyy Jumala Aadamilta: "Missä olet?".
Koko viikon opiskelin ja rukoilin. Se oli oma kotikirkkoni.
Omassa kotikirkossahan sinulla on suurimmat tuomarit.
Muistan, että kävelin saarna- tuoliin ja se vain alkoi virrata.
Olin itsekin yllättynyt.
Tullakseen pastoriksi, Charlesin piti mennä seminaariin.
Hänelle se näytti olevan mahdotonta.
Rukoilimme äidin kanssa usein ja kauan, että pääsisin opistoon.
Olimme puhuneet opistosta ja pappis- seminaarista tullakseni pastoriksi.
Tienasin noin 18 dollaria viikossa jakamalla sanomalehtiä.
Mutta minun rahani ei olisi riittänyt yliopistoon menemistä.
Äiti sanoi, että Herra varustaa.
"Emme tiedä miten, mutta Hän on kutsunut sinut ja varustaa sinut."
Jumala varusti. Se tapahtui Moffett Memorial -kirkon pastorin kautta.
Pastori Hammock avasi tien neljän vuoden apurahalla -
Richmondin yliopistoon.
Ennen opintoja -
Charles päätti nähdä ukkinsa George Washington Stanleyn.
Hän oli tulinen Hengellä täytetty saarnaaja North Carolinessa.
Charles oli nähnyt hänet vain muutamia kertoja.
Käynti vaikutti hänen elämäänsä ja tehtäväänsä voimakkaasti.
Minusta oli kiehtovaa, että hän oli kuullut Jumalan puhuvan hänelle.
Halusin hänen kertovan siitä.
Istuimme hänen verannalla Silerissä Pohjois-Carolinassa viikon ajan.
Kuuntelin ja esitin hänelle kysymyksiä. Me puhuimme joka päivä.
Kuuntelin, mitä Jumala oli tehnyt hänelle ajatellen:
"Jos puhuit ukille, voinet puhua minullekin?"
Minulla oli syvä nälän tunne, että halusin todellisen Jumalan.
Halusin todellisen Jumalan, -
en vain uskoa Hänen olevan ja lukea Raamattua.
Voisiko Jumala olla todellinen? Hän sanoi:
"Jos Jumala käskee mennä seinästä läpi, mene sitä kohti.
Kun pääset sinne, Jumala tekee reiän."
Hän tarkoitti, että tottele Jumalaa ja jätä seuraukset Hänelle.
Jumala syövytti sydämeeni, että tuli vain olla kuuliainen Hänelle.
Luulen sen olleen pääteemana sydämessäni:
totella, luottaa ja nähdä, mitä Jumala tekee elämässäni.
Ukin sanat olivat ankkuri.
Moni asia isän elämässä oli siihen yhteydessä.
Se pakotti hänet riippumaan Jumalassa.
Kaikki nuo asiat tulivat yhteen tässä hyvin dynaamisessa -
ja yksinkertaisessa luottamuksessa Jumalaan taivaallisena Isänä.
Opistossa Charles tapasi Anna Johnsonin.
Hän oli kurssitoveri, joka jakoi hänen halunsa palvella Jumalaa.
Kurssin loputtua he lähtivät Lounaiseen teologiseen seminaariin -
Fort Worthiin Texasissa.
Heidän suhteensa Jumalaan syveni samoin kuin rakkaus toisiinsa.
Vuonna 1955 he menivät naimisiin ja aloittivat yhteiselämän.
Ennen seminaarin päätösvuotta, -
he viettivät kesän Annan vanhempien mökillä Pohjois-Carolinan vuorilla.
Järvellä odottamaton tapaus paljasti matkan tarkoituksen.
Pastori Melton oli palvellut täällä yli 50 vuotta.
Kun hän ilmoitti lähtevänsä, ihmettelimme mitä nyt teemme.
Joku sai yhteyden Stanleyn kanssa ja pyysi pitämään koesaarnan.
Olimme kalassa, kun mies tuli ja kysyi: "Olenko Charles Stanley?". "Kyllä."
"Oletko seminaarioppilas?" "Kyllä."
Hän kertoi pastorin lähtevän lomalle ja kysyi tulisinko sunnuntaina puhumaan.
Menin ja puhuin. He kysyivät: "Tulisitko ensi viikolla, kun pappi on poissa?"
Menin. He pyysivät myös iltajuhlaan. Lupasimme tulla.
He sanoivat, että olivat kokouksessa päättäneet pyytää minua pastoriksi.
Mutta minulla oli vielä vuosi seminaarissa.
Sanoin, etten seminaarin takia voi, enhän ole vielä pastori.
"Tiedämme tuosta vuodesta."
Noah Abraham Melton, joka oli ollut kirkossa jo 47 vuotta, sanoi:
"Odotamme mielellämme, -
koska uskomme sinun olevan se, mitä tarvitsemme."
Ei olisi uskonut sen olleen hänen ensimmäinen seurakunta ―
siitä tavasta, jolla hän saarnasi ja johti.
Jo ensimmäisinä kuukausina, kun hän oli täällä, -
ihmiset alkoivat nähdä, että hän on todellinen lähettiläs.
Voi sanoa, että hän oli Herran kutsuma lähettiläs.
Hän ei tehnyt sitä itsestään, vaan oli pastoriksi kutsuttu.
Ihmisten talojen ohi kulkiessa saattoi nähdä, -
että Stanley oli siellä ihmisten kanssa juttelemassa.
Hänellä oli pieni kartta yhteisöstä ja ihmisten nimistä.
Hän kävi heidän luonaan juttelemassa.
Oli sellainen tunne, että Jumala todella siunasi meitä täällä.
Hänen tultuaan häntä pyydettiin opettamaan Baptistiopistoon, -
joka on seurakuntaa vastapäätä.
Hän opetti siellä ja sielläkin hänestä pidettiin.
Hän oli seminaarista päässyt nuori mies, -
jota pyydettiin opettamaan uusille pastoreille.
Jotkut kokoontuivat pappilassa Stanleyjen kanssa.
Tullessaan sisään he huomasivat, että vaipassa roikkui pieni sukka.
Se oli Stanleyn tapa ilmoittaa odottavansa lasta, Andyä.
Fruitlandissa oli Charlesille uutta, ensimmäinen tehtävä, koti -
ja ensimmäisen lapsen, Charles Andy Stanleyn syntymä.
Eräs diakoneistamme kommentoi eräänä sunnuntaina kirkon jälkeen:
"Tämä mies ei ole kanssamme kauan."
Oli tunne, että hänen palvelutyönsä kasvaa ja hän jatkaa tästä eteenpäin.
Olla pastori tietäen, että Jumala kutsuu sinua tai siirtää jonnekin, -
on jokseenkin traumaattista.
Jumala toi tänne pariksi vuodeksi, -
joka on juuri tarpeeksi pitkä aika kotiutumiseen, -
ja kun sitten kutsuttiin Ohioon, siihen olisi voinut sanoa: -
"Jumala, en halua mennä."
Mutta jos Jumala kutsuu, ei ole vaihtoehtoa.
Jos on todella luovuttanut elämänsä Kristukselle ja on Hänen, -
ei ole muuta vaihtoehtoa kuin mennä.
Vuoden 1959 syksyllä -
Charles vastasi Jumalan kutsuun Fairborn Baptistikirkon pastorina.
Rita Kemper: Se oli sotilaskirkko.
Elaine Davis: Työnantaja oli W. Pattersonin Lennosto.
Väkeä tuli ympäri maata.
Rita Kemper: Tohtori Stanley oli kookas, ankara ja hallitseva.
Se sopi tähän sotilasympäristöön. Sitä he odottivatkin johtajalta.
Robert Burgy: Hänen puhetapansa oli dynaamista.
Hän ei huutanut. Se oli keskustelua ja Jumalan sanaa.
Sitä oli helppo kuunnella, se ei nukuttanut.
Joskus kun hänellä oli tärkeä asia, hän sanoi: "Kuunnelkaa.".
Seurakuntamme kasvoi, se natisi liitoksissaan.
Alakerrassa lastenalueella jaettiin yksi huone rakennusharkoilla.
Lapsia oli paljon.
Seurakunta kasvoi 300-350 jäsenellä, joista 200 kastettiin.
Monet kuuluivat sotaväen perheisiin.
Tohtori Stanley sanoi, että olemme kuin lähetyskeskus.
Monet samaistuivat häneen ehkä siksi, -
että he tarvitsivat toivoa, jota hän antoi johtamalla kuuliaisuuden tielle.
Kun seurakunta kasvoi, kasvoi myös Stanleyn perhe.
Charlesille ja Annalle syntyi toinen lapsi, Rebecca Louise.
Seuraavana vuonna lähetysmatkalla Haitissa, -
Charles kutsuttiin puhumaan Miamin Ensimmäiseen Baptistikirkkoon.
Seurakunta tarvitsi uutta pastoria. He pyysivät tehtävään Charlesia.
Mitä enemmän hän rukoili, -
sitä varmempi hän oli, että Jumala kutsui heitä Miamiin.
Sinä sunnuntaina, kun hän ilmoitti eroavansa, -
hän lauloi Annien kanssa "His Way Mine".
Sillä hän antoi ymmärtää, että se on Jumalan tie hänen seurattavakseen.
Se oli rukous puolestamme, että Jumalan tahdosta -
tulee meidän tahtomme ja että myös me teemme niin.
Frank Deaton: Hän oli rakastettu mies ja omisti itsensä ihmisille.
He olivat pahoillaan, mutta ymmärsivät, -
hänen kutsunsa seurata Jumalan tahtoa.
Sitä hän juuri opettikin, että mitä Jumala pyytää, sitä tulee tehdä.
Seuraavat kuusi vuotta Charles oli Miamissa baptistikirkon pastorina -
ja nautti siitä. Seurakunta kukoisti.
Vastuu kasvoi, kun George Muellerin kristillinen koulu aloitti.
Hän aloitti jatko-opinnot. Miami oli upea paikka kasvattaa lapsia.
Miami ei ole kaukana Naplesista. 60-luvulla Naples oli erilainen.
Meillä oli matkailuvaunu.
Lähdimme neljästään Floridan Naplesiin.
Ajoimme rannalla monta mailia puurajaa pitkin.
Etsimme leiripaikan, jossa vietimme monta yötä näkemättä ketään.
Pidimme leiriä, tulta ja leikimme rannalla neljä, viisi yötä.
Se oli upeaa aikaa.
Vuonna 1968 Charles tunsi Herran kutsun siirtyä eteenpäin.
Eräänä pyhänä tosiaan Bartowin kirkon toimikunta tuli kokoukseen.
He epäilivät, pärjäisikö seurakunta energisen pastorin kanssa.
He vakuuttuivat Charlesin olevan rukousvastaus.
Sinä keväänä Charles aloitti Bartow First baptistikirkon pastorina.
Joitakin vanhempia jäseniä ei miellyttänyt se, -
että pappi asteli edestakaisin puhujan paikalla.
Välillä hän pysähtyi ja käski meitä kuuntelemaan -
tai katsoi ja osoitti nuoria sanoen: "Pane kampasi pois."
"Kuulkaa tätä, kuunteletteko?"
Tällaista muistan hänen sanoneen nuorille.
Lopulta siirryimme parvekkeen eturivistä salin eteen.
Joyce Tidwell: Se oli upeaa. Koimme siellä Pyhän Hengen.
Susan Prevatt: Jumala tiesi seurakunnan tarpeet -
ja toi tohtori Stanleyn.
Hänen puhe kosketti kristittynä elämistä.
Miten Jumala voi muuttaa elämän henkilökohtaisen suhteen kautta.
Tuohon aikaan henkilökohtaisesta suhteesta ei paljon puhuttu.
Hän oli pastori, ei vain puhuja.
Hän paimensi meitä. Siinä on ero.
Hän eli aikataulunsa mukaan. Rukousaika oli hänelle tärkeä.
Nuorena minua kosketti syvästi -
väen määrä, joka vahingossa keskeytti hänet polvillaan -
työhuoneessa tai kotona.
Kun hän puhui julkisesti, tiesi, että hänellä oli yhteys.
Jokainen, joka on lähellä Jumalaa tai etsii Jumalan sydäntä, -
niin varmasti Jumalan käsi on hänen päällään.
Hänellä oli läheinen suhde Jumalaan. Sitä minäkin halusin.
Halusin tuntea Hänet, Jumalan, Jeesuksen, henkilökohtaisesti.
Ja Charles Stanley esitteli sen. Hän oli kuva siitä minulle nuorena.
Hän oli todiste omakohtaisesta suhteesta aivan edessämme.
Jokaisella jäsenellä oli oma paikka, -
olipa 80-, 20- tai 12-vuotias.
Jokainen on arvokas Jumalalle.
Jokaisella on jokin lahja. Jumalalla on tarkoitus ja suunnitelma sinulle.
Maan päällä ei ole yhtäkään arvotonta ihmistä.
Ketään ei tule halveksia, sillä Kristus kuoli jokaisen edestä.
Siksi jokainen on erittäin arvokas Jumalan silmissä.
Hän solmi nopeasti vahvoja siteitä.
Se kertoo paljon siitä, millainen hän oli.
Hän auttoi luomaan seurakunnan, johon oli halu tulla ja jossa hyvä olla.
Koko perhe tuli meille rakkaaksi, -
ei vain seurakunnallemme, vaan koko kaupungille.
Yhteisö ja seurakunta olivat pieniä. Se oli hyvä paikka lapsiperheelle.
Minä pidin siitä; pieni mukava kaupunki, -
missä voi metsästää ja kalastaa.
Kävelymatkan päässä kodista oli muutamia lampia.
Menimme sinne isän kanssa kalastamaan.
Stanleyn perhe oli nuori. He olivat niin kuin, -
kuin kasvava perhe postikortissa.
Andy juoksi joka välissä ovesta sisään, hän oli nuori.
Kaikki pitivät Beckystä, joka oli kaunis kiharapäinen tyttö.
Oli ilo nähdä heidän kasvavan, -
vaikka olivatkin vain vähän aikaa.
Kun hän tuli, hän sanoi, -
että hän tahtoi olla ja kasvattaa lapsensa Bartowissa, -
koska tämä oli sellainen hyvä paikka.
Läksin Alexandriaan Virginiassa.
Olin siellä ystävän kanssa. Oli herätystä.
Herra siunasi meitä, mutta olin hämmentynyt syytä tietämättä.
Joka ilta sängyn vierellä pyysin Herraa puhumaan sydämelleni.
Eräänä iltana otin muistivihon, piirsin ympyrän ja siitä 5 viivaa.
Sen täytyy olla yksi viidestä. 5. riville panin kysymysmerkin.
Ehkä jotain, mitä en ollut ajatellut.
Pyysin Herraa puhumaan sydämeeni.
Tunsin Herran sanovan: "Minä siirrän sinut."
Se oli yllätys suurimmalle osalle.
Kukaan meistä ei tahtonut lähteä. Pidimme Bartowista, sen kirkosta.
Tultuaan Stanley ei ajatellut, että muuttaisi jo 15 kuukauden päästä.
Se oli hänelle haaste.
Hän tunsi Jumalan vievän meitä Atlantaan, jossa oli apupapin työ.
Vanhemmillani ei ollut ollut omaa vaan seurakunnan tarjoama koti.
Atlantassa piti ostaa oma talo, mutta meillä ei ollut rahaa.
Mikään ei tässä käynyt järkeen.
Sanoin aina ei, en ole kiinnostunut.
Kuitenkin tiesin, että lähteä pitää.
Näki selvästi, että Jumala otti hänet meiltä.
Hän murehti ja tuskastui siitä.
Hän puhui tämän puolesta rukoilemisesta.
Hän tunsi, että muutto on Jumalan tahto.
Olin lapsi ja ymmärsin, että pitää tehdä kuin Jumala sanoo.
Ei ollut kysyttävää. Lapsenuskossani sanoin hänelle:
"Isä, jos Jumala näin tahtoo, näin tulee myös tehdä."
Muistan, mitä hän sanoi. Olin sanaton kiitollisuudesta.
Hän sanoi: "Aina kun Jumala on pyytänyt jotain -
ja teimme sen, Hän siunasi meitä. Siksi luulen, että se on okei."
Jumala tahtoi, että kuulen sen.
Hänelle se oli kuin varmistus siitä, että muutamme.
Se on osa Jumalan kutsun toteuttamista.
Seurakuntana, vaikka menetimme hänet, tiesimme sen olevan oikein.
Hän olisi voinut jäädä vielä 10 vuodeksi menemättä Atlantaan.
Atlantalaiset olisivat eri mieltä.
Saattoi tuntea, että Jumalalla oli hänelle erityinen tehtävä, -
ja että ovi sille oli avattu.
Lokakuussa 1969 Jumala kutsui Charlesin Atlantaan.
Pettymys oli paljon haastavampi kuin aikaisemmat.
Tämä oli ihan oikea tappelu.
Liiketapaamista ei voinut ohittaa; ei ollut aavistusta mitä tapahtuisi.
Eräs mies sanoi: "Istu alas, jottei joku lyö sinua." Isä vain seisoi.
Se mies pyörähti ja löi vasurilla isääni leukaan.
Nyt vuosikymmeniä myöhemmin näen, että se oli hengellistä sotaa.
Pimeys valoa vastaan.
Se mitä yritimme tehdä, se lyötiin heti maahan.
Jumala oli pannut sydämeeni: "Kuuluta vain evankeliumia, -
älä suunnittele suuria. Katso, mitä minä teen."
Se on juuri sitä, mitä hän sanoi: "Luota Jumalaan."
Tottele Jumalaa äläkä yritä manipuloida tuloksia.
Jätä aidosti seuraukset Hänen käteensä.
Hän ymmärsi kaikkein olennaisimman osan kristinuskoa.
Ei ole vain kyse Raamatun tuntemisesta -
eikä ihmeellisen sanoman kertomisesta, -
vaan "Kristus teissä, kirkkauden toivo". (Kol. 1:27)
Suomennos: Voitto Kettunen
Charles F. Stanley 25.9.1932 - 18.4.2023