Neis kaugetes mägedes
pühendas üks noormees oma elu Jumalale, otsustades Teda järgida.
Kuhu teda ka ei kutsutud ja palju see ka maksma ei läinud,
ta kuuletus.
Nii viis Jumal ta endaga erakordsele rännakule.
Rännakule, kus oli nii rõõmu kui ka vaeva.
Rännakule, mis viis teda kõikjale maailma,
et jagada Jumala lootuse- ja armastusesõnumit.
"Tema tee on minu tee"
"Issandal, meie Jumalal, olgu lahke meel meie vastu!
Meie kätetööd ta kinnitagu meile!" (Ps 90:17)
Töö algab.
Dry Fork, omanäoline Virginia talukogukond.
Charles Stanley jaoks aga kõike muud kui rahulik.
Charles sündis 1932. aastal, ülemaailmse majanduskriisi ajal.
Vaesus ja kitsikus olid elu paratamatus.
Charlesi isa suri, kui ta oli kõigest üheksakuune.
Rusutud ema pidi rinda pistma raskete tagajärgedega.
Rebeccal polnud abistavat perekonda, tööd ega sääste.
Jumala armust pidas ta aga vastu.
Ta ei öelnud kunagi, et ei saa.
Ta ütles vaid, et anname asja Jumala kätte,
tema ei ole meid kunagi alt vedanud ja tuleb meile alati appi.
Minus kinnistus see, et Jumalas ei kahelda,
vaid Teda usaldatakse ka suurimate raskuste kiuste.
Ta on alati olemas.
Rebecca ja Charles kolisid Danville'i,
kus Rebecca leidis tööd tekstiilivabrikus.
Rebeccal oli nüüd kindel töö erinevalt kõigest muust.
Esimese 17 aasta jooksul kolisime 16 korda.
Ema ei heitnud kordagi meelt.
Rebecca oli tagasihoidlik, töökas ja vähese haridusega naine.
Tema ainus raamat oli Piibel.
Ta õpetas Charlesi Jumala Sõna armastama ja sellele kuuletuma.
Ta näitas, kuidas tuleb elada.
Tema suurim kingitus mulle oli see,
et ta õpetas mind palvetama.
Kuulasin ta palveid pealt ja nägin, kuidas Jumal vastas.
Õppisin temalt, kuidas palvetada, kuulda Jumala häält ja Teda usaldada.
Jumal tuli iga kord, ja mu ema tõi viimseni Talle au.
Kui olin väike, põlvitas ta iga õhtu mu voodi juures.
Kui olin juba teki all, kutsus ta mind endaga koos põlvili.
Tal oli palvetamiseks alati aega.
Mõnikord töötas ta esimeses, teinekord teises vahetuses,
aga kui ta koju tuli, siis me alati palvetasime.
Mu peas kõlab siiani ta hääl, kui ta rääkis Jumalaga mu voodi juures.
Ta ütles: "Issand, õnnista Charlesi.
Aita teda koolis." Ta palvetas kõige eest.
See jätkus ka siis, kui olin ülikoolis.
Me veetsime emaga voodi kõrval palju aega.
Jagasime oma elu, raskusi, arutlesime elutingimuste üle.
Ta tegi minu heaks kõike.
Ta ütles mulle ikka ja jälle:
"Oleksin tahtnud anda sulle rohkem."
Ta ütles: "Ma ei teinud sinu heaks piisavalt."
Vastasin: "Ema, mida sina oled minu jaoks teinud, on kullast kallim."
Kui Charles oli üheksa-aastane, abiellus Rebecca uuesti,
kuid uus abikaasa ei täitnud armastava isa rolli, nagu Rebecca oli lootnud.
Agressiivse ja isegi vägivaldsena
lõhkus Charlesi kasuisa rahulikku koduõhkkonda.
Kandes niivõrd noorena säärast koormat,
otsis Charles pelgupaika üha tugevamast suhtest Jumalaga.
Tundub, et juba üsna varakult
tekkis tal väga lihtne ja heas mõttes lapselik usk
Jumalasse kui taevasesse Isasse.
Ta toetus oma taevasele Isale, sest uskus, et Talle võib toetuda.
Ja kõik. Nii lihtne see oligi.
Ma usun, et ta nägi ka Piiblit läbi selle prisma,
et Jumal on taevane Isa, keda võib usaldada. Sellest lähtus kõik muu.
1944. aastal Danville'i Pentecostal Holinessi koguduses
muutus Charlesi elu jäädavalt.
Seal oli keegi proua Wilson, kes jutlustas ärkamisest.
Olin 12-aastane.
Teadsin, et Jumal tahab mulle midagi öelda.
Tol pühapäeva hommikul tehti altarikutse.
Seisin altari lähedal. Astusin ette ja põlvitasin.
Mu eest tuldi palvetama.
Palusin Issandalt andeks oma patud, kutsusin Ta oma ellu,
tahtsin saada Jumala lapseks ja kristlaseks.
Ma olin selles kindel.
Mingitmoodi olin mina ainukesena jäänud altari ette.
Pastor kutsus mind,
et räägiksin teistele, mida Jeesus on mu jaoks teinud.
Vaatasin rahva poole ja hüüdsin:
"Ma ei tea kõike, aga ma tean, et täna hommikul Ta päästis mu."
Nutsin ja nii edasi.
Ei läinud kaua, kui juba mõtlesin evangeeliumi kuulutamise peale.
Kui olin 14-aastane, olin täiesti kindel, et seda peangi tegema.
Kui ta oli veel gümnaasiumis,
kutsuti teda jutlustama Moffett Memoriali baptisti kogudusse,
kus ta ka ise käis.
Jutlustasin teemal "Kus sa oled?".
1. Moosese 3. peatükis küsib Jumal Aadamalt "Kus sa oled?".
Valmistusin selleks terve nädala,
palvetasin, et Jumal kõnetaks - see oli ju mu kodukogudus.
Kodukoguduses on kriitika kõige teravam.
Läksin kantslisse ja mu keelepaelad läksid valla.
Olin sellest ka ise üllatunud.
Et pastorikutsele järgneda, vajas Charles teoloogiaharidust.
Selleks pidi ta ületama ületamatu takistuse.
Palvetasime emaga tihti ja kaua selle pärast, et saaksin minna kõrgkooli.
Olime varem arutanud, et võiksin sinna minna ja saada pastoriks.
Teenisin postiljonina umbes 16 eurot nädalas.
See oli köömes selle kõrval, mida oli vaja õpinguteks.
Ema ütles, et Issand varustab.
"Me ei tea, kuidas, aga kui Ta on kutsunud, siis Ta varustab."
Ja Ta varustaski.
Ime, mille pärast nad palvetasid, tuli kodukoguduse pastori kaudu.
Pastor Hammock pakkus Charlesile võimalust astuda Richmondi ülikooli
nelja-aastase stipendiumiga.
Enne õppetöö algust
külastas Charles oma vanaisa George Washington Stanleyt,
tuld ja Vaimu täis Põhja-Carolina nelipühi jutlustajat.
Kuigi Charles oli näinud vanaisa vaid üksikuid kordi,
kasutas Jumal seda külastust,
et mõjutada tugevalt tema elu ja eesseisvat vaimulikku tööd.
Mind paelus see, et ta oli saanud Jumalalt selgeid kõnetusi.
Tahtsin neist kuulda.
Istusime tema klaasitud koduterrassil Põhja-Carolinas tervelt nädala.
Ma aina kuulasin ja küsitlesin teda. Me rääkisime, iga päev.
Kuulnud kõike, mida Jumal on tema elus teinud, mõtlesin:
"Kas sa räägiksid minuga samamoodi?"
Kogesin sügavat nälga tõelise Jumala järele.
Tahtsin, et Ta oleks reaalne.
Mitte lihtsalt uskuda, et Ta on olemas, ja lugeda Piiblit.
Kas Jumal võib saada reaalseks?
Vanaisa ütles: "Kui Jumal käsib sul peaga vastu seina joosta,
siis Ta uuristab seina sisse augu."
Hiljem mõistsin selle tähendust:
kuuletu Jumalale ja jäta muu Tema hooleks.
Jumal söövitas selle mõtte mu meelde ja südamesse.
Peamine on olla Jumalale kuulekas.
Arvan, et see ongi olnud mu südame juhtmõte -
kuuletuda Talle, usaldada Teda ning vaadata, mida Ta teeb.
Vanaisa sõnad olid otsekui ankur.
Isa elu läkski nii, et tal oli seda ankrut vaja.
Ta oli sunnitud Jumalale toetuma.
See kõik aitas kaasa sellele, et tal kujunes välja elav,
heas mõttes lihtne teadmine Jumalast kui taevasest Isast.
Ülikoolis kohtus Charles Anna Johnsoniga,
kursusekaaslasega, kes samuti igatses Issandat teenida.
Pärast lõpetamist
läksid Charles ja Anna Southwesterni teoloogilisse seminari
Fort Worthi Texasesse.
Lähedus kasvas nii Jumalaga kui ka teineteisega.
1955. aastal nad abiellusid ja alustasid ühist elu.
Enne, kui algas Charlesi viimane õppeaasta,
läks noorpaar suveks Anna vanemate maamajja Põhja-Carolina mägedesse.
Jumal ilmutas end neile järvel ja näitas, miks Ta on nad sinna toonud.
Pastor Melton oli teeninud siin üle 50 aasta.
Kui ta teatas, et lahkub ametist,
tundus tulevik suuresti lahtine.
Keegi oli kutsunud doktor Stanley proovijutlust pidama.
Me püüdsime kala, kui tuli üks mees ja küsis, kas ma olen Charles Stanley.
Ta küsis veel, kas ma õpin teoloogiat, ja ütles: "Meie pastor läheb puhkusele.
Kas tuleksid pühapäeval meile jutlustama." Olin nõus.
Läksin ja jutlustasin.
Küsiti, kas tulen ka järgmine nädal, sest pastor olevat veel puhkusel.
Läksin uuesti.
"Meil on täna istumine, kas tuleksid?" Lubasin minna.
"Meil oli väike nõupidamine. Leidsime, et tahame sind oma pastoriks."
Esiteks, mul oli veel üks aasta koolis käia.
"Ma ei saa. Ma pole veel kooligi lõpetanud.
Ma pole veel mingi pastor."
"Teame, et sul on veel üks aasta."
Doktor Noah Abraham Melton, kes oli olnud koguduses 47 aastat, ütles:
"Mul pole ootamise vastu, sest sina tundud olevat see õige."
Keegi poleks arvanud, et see on ta esimene kogudus,
kui vaadata, kuidas ta jutlustas ja kogudust juhtis.
Esimeste kuude jooksul märkasid koguduses paljud,
et see mees on kogenud vaimulik.
Oli näha, et Issand on teda kutsunud.
Ta ei teinud seda valikut ise. Ta oli jutlustajaks kutsutud.
Kui oleksid astunud kellegi majja, oleksid leidnud eest doktor Stanley,
istumas ja inimestega vestlemas.
Mäletan, et tal oli lausa naabruskonna kaart,
kus olid inimeste nimed.
Ta käis neil külas ja vestles nendega.
Tundsime, et Jumal on meid tõeliselt õnnistanud.
Kui ta siia tuli, paluti tal anda tunde Fruitlandi baptisti teoloogiakoolis,
mis asub kogudusest üle tee.
Ta õpetas seal ja meeldis ka seal kõigile.
Ta oli noormees, kes oli alles lõpetanud teoloogiaõpingud,
aga kellel paluti uutele pastoritele tunde anda.
Osal koguduseliikmetel
oli Stanleydega pastoraadis kokkusaamine.
Kui nad sisse astusid, märkasid nad kaminasimsil väikest sokki.
Nii andsid Stanleyd teada,
et ootavad last, kes oli teatavasti Andy.
Fruitland oli Charlesi jaoks uute asjade paik.
Esimene pastoriamet, esimene oma kodu
ja esimese lapse, Charles Andy Stanley sünd.
Ma mäletan, kuidas üks diakonitest ütles pühapäeval pärast teenistust,
et see mees ei jää siia kauaks.
Tunnetati, et ta vaimulik töö laieneb ja kasvab siit edasi.
Olla pastor ja teada,
et Jumal viib su kuhugi edasi, on võrdlemisi stressirohke.
Jumal tõi ta siia kaheks aastaks.
Alles jõuad uue eluga kohaneda,
kui pead minema edasi Ohiosse.
Selline asi pidi tekitama trotsi,
aga kui Jumal kutsub, tuleb kuuletuda.
Kui oled alistanud oma elu Kristusele ja kuulud Temale,
siis on kuuletumine ainus valik.
1959. aasta sügisel
vastas Charles Jumala kutsele hakata Fairborni baptisti koguduse pastoriks.
See oli sõjaväekirik,
mille peamine valdaja oli Wright Pattersoni lennuväebaas.
Kuna baasi tuli inimesi tervest riigist, oli neid ka koguduses.
Doktor Stanley oli pikka kasvu, nõudliku ja range loomuga.
See sobitus meie sõjaväetaustaga ja sellist juhti oodatigi.
Tema jutlustamisstiil oli väga dünaamiline.
Ta ei karjunud meie peale. Ta justkui vestles meiega,
rääkis Jumala sõnu.
Ta jutt oli arusaadav, haigutama see ei ajanud.
Kui ta tahtis midagi rõhutada, ütles ta ikka "Kuulake nüüd".
Meie koguduse liikmeskond kasvas.
Kirikuseinad ei mahutanud meid.
Alumisel korrusel asuv lastetuba jaotati tuhaplokkidega osadeks,
sest tuli palju uusi noori.
Kogudusse lisandus 300-350 liiget, kellest 200 said ristitud.
Paljud olid sõjaväelaste pereliikmed.
Doktor Stanley ütles, et oleme kui peakorter, kust käivitatakse missioone.
Ma usun, et inimesed suudavad temaga samastuda,
sest nad vajavad lootust, ja tema oma sõnakuulelikkuses jagas seda.
Nagu kasvas kogudus, kasvas ka Stanleyde pere.
Charlesile ja Annale sündis teine laps, tütar Rebecca Louise Stanley.
Järgmisel aastal, kui Charles käis misjonireisil Haitil,
kutsuti ta jutlustama Miami First Baptisti kogudusse.
Kogudusel oli vaja pastorit ja kohta pakuti Charlesile.
Mida rohkem ta palvetas, seda selgemaks sai,
et Jumal kutsub teda perega Miamisse.
Sel pühapäeval, kui ta andis teada oma lahkumisest,
laulis ta koos Anniega laulu "His Way Mine".
Sellega andis ta meile teada,
et läheb sinna, kuhu Jumal teda kutsub.
Ja et meiegi paluks, et Jumala tahtest saaks meie tahe
ja et järgiksime seda.
Teda armastati väga.
Ta sai kõigile kalliks.
Nad olid väga kurvad,
aga siiski mõistsid, et Jumal kutsub ta mujale ja et ta peab minema.
Seda ta ju õpetaski, et tuleb teha, mida Jumal ütleb.
Järgmised kuus aastat oli Charles Miami First Baptisti koguduse pastor,
ta nautis seda ja kogudus õitses.
Ta vaimulik töö laienes George Muelleri kristliku kooli rajamisega.
Ka õpingutega läks ta edasi.
Miami oli laste kasvatamiseks väga hea koht.
Miami asub üsna Naplesi lähedal.
1960ndatel oli Naples hoopis teistsugune.
Meil oli väike haagiselamu.
Läksime neljakesi Naplesisse.
Sõitsime randa, kilomeetreid mööda rannaäärset metsapiiri.
Valisime koha, kus peatusime kolm kuni viis päeva, hingegi nägemata.
See oli tõeline loodusretk, tegime lõket,
hullasime rannas kolm-neli päeva.
See oli idülliline aeg.
1968. aastal tundis Charles kutset minna taas.
Nagu juhitult,
tuli ühel pühapäeval teenistusele Bartowi koguduse toimkond.
Nad ei teadnud, kas nende kogudus taluks niivõrd energilist pastorit,
aga nad teadsid, et Charles on nende palvevastus.
Samal kevadel sai Charlesist Bartowi First Baptisti koguduse pastor.
Mõned koguduse vanemad liikmed ei olnud vaimustusest pastorist,
kes saalib ümber kantsli.
Saalib, jääb seisma ja käsib tähelepanelikult kuulata.
Või vaatab mõnda noort ja ütleb: "Pane oma kamm ära."
"Kuulake seda. Kas kuulate?"
Mäletan, et nii ütles ta eriti noortele.
Siirdusime rõdu esimesest reast saali esimesse ritta.
See oli imeline. Püha Vaim oli kohal.
Jumal teadis, mida First Baptisti kogudus vajab, ja tõi doktor Stanley.
Ta jutlustas kristlikust elust,
kuidas Jumal võib inimese elu muuta, anda isikliku suhte.
Isiklikust suhtest neil päevil väga palju ei räägitud.
Ta oli pastor, mitte kõigest jutlustaja.
Ta oli karjane.
Need on eri asjad.
Ta palveajad olid kindlalt paigas. See oli tema jaoks väga tähtis.
Mind puudutas noorena sügavalt see,
kui paljud inimesed nägid teda põlvitamas -
nii tema kodu töötoas kui ka koguduse omas.
Isiklik suhe kumas läbi ka tema avalikest kõnedest.
Kui keegi on Jumalale nii lähedal, otsib Teda nii pühendunult,
siis Jumala käsi peab olema tema peal.
Tal oli Jumalaga üks ühele suhe.
See köitis mind.
Tahtsin isiklikult tunda,
kes on Jumal, Jeesus.
Nägin seda Charles Stanley pealt.
Tema oli minu kui noore inimese jaoks etalon,
tõestus, et see on võimalik. Me olime selle tunnistajad.
Igal liikmel oli koguduses koht,
nii 80-, 20- kui ka 12-aastasel.
Igaüks on Jumalale väärtuslik.
Igaühel on mõni and, igaühe jaoks on Jumal valmistanud plaani.
Siin maa peal pole ühtegi väärtusetut inimest.
Kedagi ei tohiks alavääristada. Jeesus on igaühe eest surnud.
Seepärast on inimene Jumala jaoks hindamatu.
Tal tekkis inimestega väga ruttu tugev side.
See ütleb palju, milline pastor ta oli.
Ta aitas luua koguduses õhustikku, kus inimesed tahtsid viibida.
Tema terve pere sai meie kogudusele kalliks.
Mitte ainult kogudusele, vaid tervele linnale.
See oli väike koht, väike kogudus. Laste kasvatamiseks tõesti hea koht.
Mulle meeldis see väga. Kena väike linnake.
Sain käia laskmas ja kalastamas.
Meie kodust oli jalutuskäigu kaugusel paar-kolm tiiki või järve.
Käisime koos isaga kala püüdmas.
Stanleyd olid noor pere.
Otsekui noor kasvav pere postkaardilt.
Andy tormas ikka vahel uksest sisse. Ta oli veel noor.
Beckyt jumaldasid loomulikult kõik. Ta oli ilus laps lokkis kiharatega.
Oli rõõm vaadata neid kasvamas.
Nii vähe, kui nad siin olidki.
Kui ta alles tuli, ütles ta,
et tema soov on jääda Bartowisse ja siin lapsed üles kasvatada.
See oli koht, kus ta tahtis seda teha.
Läksin Alexandriasse Virginiasse.
Läksin sõbraga ja seal oli ärkamine.
Issand õnnistas meid, aga miski ei andnud mulle rahu.
Ma ei leidnud seletust.
Põlvitasin igal õhtul ja palusin Issandal kõneleda.
Ühel õhtul võtsin märkmepaberi,
joonistasin ringi ja sealt viis joont.
Need pidid olema viis põhjust. Viienda joone juurde tegin küsimärgi.
"See on kindlasti midagi uut."
Palusin Issandal rääkida.
Oleksin nagu kuulnud: "Ma viin sind edasi."
Enamikule oli see suur üllatus.
Me ei tahtnud lahkuda.
Bartow, selle elanikud ja kogudus olid meile kallid.
Siia tulles ei arvanud doktor Stanley, et 15 kuu pärast tuleb taas minna.
Tal oli kindlasti raske.
Ta tundis, et Jumal juhib meid Atlantasse, kus temast saab abipastor.
Siiani olime saanud kogudustelt elukoha.
Atlantas pidime ostma oma maja, aga meil polnud ettemakse jaoks raha.
Selles polnud mingit loogikat.
Ma punnisin aina vastu, ütlesin, et ei taha.
Ometi teadsin, et peame lahkuma.
Jumala käsi oli Charlesi lahkumises selgelt näha.
Tal oli väga raske lahti lasta.
Ta rääkis meile, kuidas ta on selle eest palvetanud
ja tunneb, et see on Jumala tahe.
Kuna ma olin laps, keda oli kasvatatud Jumala sõnale kuuletuma,
polnud küsimustki.
Oma lapsemeelses usus ütlesin talle:
"Issi, kui see on Jumala tahe, siis tulebki nii teha."
Mäletan, mida ta ütles. Olin tänulikkusest sõnatu.
Ta ütles: "Iga kord, kui oleme Jumalale kuuletunud,
on Ta meid õnnistanud. Küll läheb hästi ka nüüd."
See oli Jumalalt.
See oli tema jaoks lõplik kinnitus.
Seda tähendabki Jumala kutses käia.
Kuigi me ei tahtnud temast ilma jääda, teadsime, et see on õige tegu.
Atlanta asemel võinuks ta järgmiseks kümneks aastaks siia jääda.
Atlantas vast nii ei arvata.
Oli tunda, et Jumalal on tema jaoks midagi erilist.
Ja et ta on sellele avatud.
1969. aasta oktoobris juhtis Jumal Charlesi Atlantasse.
Ees ootas aga pettumus, mis oli eelmistest suurem.
Vaat see oli koguduse lõhenemine.
Tollal ei jäetud ühtki ärikohtumist vahele, sest kunagi ei võinud teada.
Too härra ütles, et istu maha või muidu saad rusikaga.
Isa seisis edasi.
See mees pöördus ja lõi teda näkku.
Aastakümneid hiljem näen, et see oli vaimulik sõda.
Pimedus valguse vastu.
Katse teha võimalikult ruttu lõpp sellele, mis on avanemas.
Jumal oli pannud mu sisse: "Sina kuuluta evangeeliumi.
Ära plaani suuri tegemisi, kuuluta ja lase minul teha."
Seesama, mida ta kogu aeg ütles: usalda Jumalat.
See tähendab, et kuuletud ega sega vahele.
Usaldad siiralt kõik Tema kätte.
Ta mõistis, mis on kristluses kõige tähtsam.
Mitte ainult Piibli tundmine,
mitte ainult võrratud jutlused,
vaid "Kristus teie sees, kirkuse lootus". (Koloslastele 1:27)
Charles F. Stanley 25. september 1932 - 18. aprill 2023
Tõlge: Karin Reisko