Meil olid telgikoosolekud Ullaredi kämpingu juures.
Ühel õhtul tuli üks vanem daam, keda vaimustasid teiste vaimuannid.
Ta küsis nende andide kohta:
"Ma tahan rohkem teada, kuidas neid saada?"
Vastasin: "See on nii lihtne ja loomulik.
Seda teeb Isand, mitte meie.
Nagu näiteks praegu."
Naine imestas: "Mis mõttes praegu?"
Vastasin: "Just praegu näen su kõrval
väikest poissi ratta seljas ning sa oled nii murelik,
kuid Isand ütleb: "Olen seadnud kaks inglit teda hoidma.
Sellele lisaks kaitseb poissi ka Mu enda kaitsev käsi.
Nii et ära üldse muretse."
Naine puhkes nutma ja ütles:
"See on mu lapselaps ja ma nii kardan tema pärast."
Palusin tal minu poole pöörata ja viipasin käega ta rinna ees:
"Viuh, nüüd on su hirm läinud, sest Isand ei taha, et muretsed.
Usalda, et Jumal hoolitseb ise poisi eest."
Naine hakkas Jumalat kiitma ning oli nii rõõmus.
Harva oleme näinud nii vaba inimest telgikoosolekult lahkumas.
Vaimuannid on nii imelised, kuidas need inimesi vabastavad
ja kuidas Jumal sekkub ootamatult inimese ellu.
Hei, olen Simon Ådahl. - Mina olen Örjan Almgren.
Algab "Kahe naabri" uus hooaeg.
Seekord räägime inimestest, kes on kohtunud Jeesusega
ja kuidas isiklik suhe Temaga on muutnud nende elu.
Selles osas kohtame Peterit ja Mariot.
Peter on politseinik ja Mario on endine kriminaal.
Räägime, kuidas Jeesus sai nad mõlemad kätte.
KAKS NAABRIT
See oli fantastiline.
Keegi oleks nagu duši all kõik mustuse maha uhtunud.
Püha Vaim on nii elav.
Rahvas saab terveks, päästetud.
Ma pole teinud muud kui võtnud vastu, mis Ta mulle öelnud.
Olen Peter Lindberg, kasvasin üles Söderhamnis.
Praegu elan Vågbro lähedal
koos oma naise, kahe poja ja koeraga.
Olen töötanud politseis ligi 13 aastat.
Hetkel tegelen politseinike täiendkoolitusega.
Sõidame Peter Lindbergi juurde Söderhamni.
Teeme intervjuu, kuidas ta jõudis Jeesuse juurde. Põnev.
Vahva oli külastada politseinikku. - Kas oli?
Kas see on "hotelli arest?" - Võib nii öelda.
Väga äge on siin koos istuda, kuigi meil pole olnud mingit sidet.
Teadsin sinust väga vähe ja Örjanist üldse mitte midagi.
Tundsin ära su nime vaid su tausta tõttu.
Kasvasin üles spordimaailmas,
kus peaaegu kõik rajaneb saavutustel.
Nii oli see minuga ka koolis,
mistõttu tabas mind ärevushäire.
Ma ei suutnud enam midagi teha.
Psüühiline seisnud pani terve mu keha justkui lukku,
niipea kui mul tuli midagi teha või tõestada.
See oli väga raske aeg ja kannatasin kohutavalt.
Mulle meeldis, millega tegelesin, näiteks suusatamine.
Võistlemine ei tulnud kõne allagi.
Mul oli ettekujutus, et mind ei saa armastada,
kui ma kogu aeg ennast ei tõesta.
See oli muidugi täiesti vale kujutelm, kuid nii ma end tundsin.
Enam seda ei ole.
Ema palvetas mu eest kõik need aastad.
Ta palvetas mu eest u 40 aastat enne kui ta tuli ise usule.
Ta palus mind juba väiksena Jumala kätte.
Ta oli vanemana ebakindel, mis on alguses arusaadav.
Mu teekond algas ühel ööl, kui tulin töölt.
Panin teleka tööle ja sattusin Kanal 10-le.
Üks mees jutlustas Jeesusest ja oma kogemustest Temaga.
See puudutas mind nii tugevalt.
Tundsin, et tahan sellest rohkem teada.
Ma ei tundnud Peter Lindbergi
ega teadnud, et ta on Söderhamni politseist.
Ta rääkis pärast,
et tuli vahetusest koju ja oli üsna väsinud.
Ta otsis kanalit, mida vaadata.
Ta sattus kristlikule kanalile.
Seal nägi ta mind rääkimas usust Jeesusesse.
Peterit hakkas asi huvitama
ning hommikul leidis ta Youtube'ist minu ja Örjani klippe.
Mõtlesin, et kui guugeldan tema nime,
siis äkki räägib ta veel midagi Jeesusest.
Leidsingi palju YouTube'i linke.
Seeläbi sain Jumalast hoopis teise pildi.
Murdusin seal arvuti ees päris mitu korda.
Nüüd juba tean, et see oli Püha Vaim,
kes mind puudutas ja tahtis hakata minuga suhtlema.
Ta helistas emale, kes oli ta eest aastaid palvetanud.
Ta küsis: "Ema, kas sa tead, kes on Simon Ådahl?"
Ema vastas: "Muidugi tean. Ta on nädala pärast Gävles."
Helistasin emale ja küsisin, kas ta teab, kes on Ådahl.
"Tean küll, mis siis?"
Tema muidugi mõtles, et mis nüüd lahti on?
Ta teadis, et ma ei kuulanud Simon Ådahli muusikat
ega olnud kunagi temast rääkinud.
Ütlesin emale, et pean saama temaga rääkida.
Esimene mõte saadet vaadates oli et ma tahan seda.
Tahtsin kogeda sama, mida nemad.
Kaks tavalist rootslast räägivad, mis Jumal nende elus teeb
ja mida nad kogevad, kuna nad usuvad Jeesusesse.
Ema ütles, et need mehed on varsti Gävles Päästearmees.
See oli vist nädala pärast.
Ütlesin, et lähen kohale.
Mõeldud, tehtud. Läksimegi.
Vanus ei tähenda midagi.
Kohtusime paar suve tagasi ühe 85-aastase mehega.
Prohveteerisin talle:
"Isand ütleb, et hakkad võitma inimesi rohkem kui iial varem."
85-aastane!
Nägin teda kaks aastat hiljem
ja ta ütles: "Minust ei saa enam iial allveelaevakristlast,
kes istub 2 tundi kirikus ja kaob siis terveks nädalaks.
Olen võitnud nii palju inimesi, sest käin põgenikelaagris
ja seal nad austavad vanemaid inimesi.
Olen seal paljud päästele toonud."
Temast kiirgas rõõmu.
Nii suur vahe, kui Vaim saab kaasa töötada.
Kõik klapib ja sa imestad: "Oi, vaat mis juhtus!"
Tere Mario! Tore sind näha. - Samad sõnad!
Sinu lugu on ju täiesti uskumatu.
Mida Jumal võib ühe inimese elus teha. - Tõepoolest.
Olen Mario Ocaranza, skånelane, Tšiilist, praegu elan Boråsis.
Kohtusime temaga Simon Ådahli evangelisatsioonifondi kaudu.
Õppisime teda tundma ja kuulsime tema tunnistust.
Ta oli olnud Malmö narkokuningas.
Tavatsen öelda, et olen Tšiili skånelane.
Olen elanud Skånes aastast 1976 ehk peaaegu kogu elu.
Lahkusin kodust 16-aastasena.
Sattusin ühte kampa või õigemini rajasime kamba
ja hakkasime Kolumbiast salakaubana kokaiini vedama.
Mario elas kuritegevuslikku elu.
Kui ta uimastitega tegeles,
sõitis ta sõbraga Kolumbiasse ja tõi sealt narkootikume.
Tal oli seetõttu palju raha,
uimasteid, kuldkelli jms.
Ütlen naljatamisi, et elasime nagu ameerika telesarjas "Narcos".
See oli väga ohtlik.
Reis Kolumbiasse oli suur risk.
Oleks me vahele jäänud,
poleks me enam iial päevavalgust näinud.
Rootsi hierarhia on selline, et kellel on raha, sellel on võim.
Kellel on parimad uimastid, sellel on võim.
Meil oligi parim kokaiin, 98% puhas.
Siin Rootsis on isegi 50-60% kokaiin juba väga hea.
Küsimus on alati võimus.
Kellel parim kraam ja suurim võim, see on ka tipus.
Sellel on ka hind.
Sa ei saa minna naise
ja lastega lõunat sööma, ilma et 10 turvameest
ei valvaks restorani, et keegi sisse ei tule.
Mario usklik ema käis talle peale, et ta tuleks kogudusse.
Mario oli sellest näägutamisest tüdinud.
Ühel päeval helistas ema ja palus, et Mario viiks ta kogudusse.
Mu ema oli sügav usklik.
Ta tahtis kogudusse minna ja palus mul alati teda viia.
Ta teadis, millega tegelesin.
Kui ema istus autosse,
oli mul alati sahtlis püstol ning teine vöö vahel.
Ta küsis alati, kas ma ei tahaks temaga kaasa tulla.
Mõtlesin, et ta on põrunud.
Mis ma seal teeksin?
Usuhullud vedelevad põrandal.
Pidasin seda jamaks.
Jutlustaja hüüab: "Tuld!" ja kohe on kõik pikali maas.
Arvasin, et neile makstakse selle eest.
Aastad läksid ja ühel päeval palus ema end jälle kirikusse viia.
Mu tähelepanu sai asjaolu, et koosolek pidi olema Trocaderos,
mis oli Malmö suurim homo-diskoteek.
Koosolek oli seal.
Minu meelest oli see imelik.
Läksin temaga kaasa ja istusime ühte ritta maha.
Hakati laulma nagu ikka kirikus, blaa blaa.
Siis tuli jutlustaja, kuid ta peatus tihti ja prohveteeris.
Näiteks osutas ta ühele naisele
ja ütles, mille all ta kannatab, kuid et Jumal võtab selle ära.
Kõik need soome naised vesistasid.
Mõtlesin endamisi, kui naeruväärne see oli.
Samas mõtlesin:
"Kui sa minule osutad, lasen su maha!"
Minu ees istus suurt kasvu mees, et mitte öelda paks.
Kummardusin allapoole et end tema taha varjata.
Kõige selle keskel nägin, kuidas see jutlustaja tuli
ja seisatas selle rea otsas, kus istusime.
Ta osutaski mulle ja ütles: "Jumal tahab sulle midagi öelda."
Põrnitsesin teda vihaselt.
Ameerika jutlustaja seisis Mario kõrvale
ja prohveteeris talle.
Mario oli mõelnud, et peaasi, et ta teda ei puudutaks.
Jutlustaja tahtiski algul teda puudutada, kui peatus siis
ja ütles: "Ei, Isand ütleb et ma ei puudutaks sind."
Ta ütles: "Jumal ütleb:
"Kui sa järgid Minu teid, siis Ma puistan kulda su jalge ette.'"
See ei tähendanud minu jaoks midagi.
Viisin ema koju ja olin maruvihane.
Istusin poole ööni, jõin viskit ja kirusin teda.
Hommikul otsustasin, et lähen uuesti koosolekule.
Mario oli vihane, et jutlustaja oli teda kõigi ees häbistanud.
"Koristan ta ära."
Järgmine päev sõitis Mario uuesti kohale, püstol kaasas.
Ta kavatses jutlustaja maha lasta, et see teda oli häbistanud.
Kui jutlustaja tuli, hakkas ta hüüdma:
"Mario, Mario olen öö läbi sinu eest palvetanud!"
Mario hämmastus.
Jutlustaja kutsus Mario enda juurde istuma.
Nii et ta istus esimesse ritta.
Istusin ette, nad hakkasid laulma ning siis ütles jutlustaja, et räägib,
kuidas joobuda mitte alkoholist vaid Pühast Vaimust.
Ta võttis väikese plasttopsi nagu hambaarsti juures,
jõi sealt pool ära ja teise poole viskas mulle näkku.
Samal ajal ütles mu ema oma sõbrannale: "Ta lööb ta maha!"
Nii kui ta seda tegi,
puhkesin südamest naerma, nii et peaaegu pisted kõhus.
Kui naermise lõpetasin,
pani ta mulle käe peale ning ma naersin taas.
Ma ei mäleta kõike,
kuid ta rääkis peamiselt Püha Vaimuga täitumisest.
See oligi põhjus, miks vahetasin püstoli Piibli vastu.
Olin väga uudishimulik,
sest olin pidanud seda kõike pettuseks.
Ühtäkki juhtus see minuga,
isegi enne, kui olin öelnud Jumalale "jah".
Otsustasin minna kuueks kuuks piiblikooli,
kuid jäin hoopis 2 aastaks.
Seal muutus kõik.
Mario ema istus taga ja värises jutlustaja elu pärast.
Ta teadis ju Mario iseloomu.
Mario hakkas hoopis naerma.
Püha Vaim tuli tema üle ning ta aina naeris ja naeris.
Lõpuks võttis ta vastu Jeesuse.
Sellest peale hakkas Mario elu muutuma.
Parem, kui ta ise räägib.
Ütlesin poistele, et pean minema piiblikooli.
Kogusin kamba kokku ja teatasin neile seda.
Neil kukkus suu lahti: "Mida sa seal teed?"
Piiblikoolist tulles sain hüüdnimeks Pastor.
"Näe, pastor." või "Näe, preester."
Alguses võisin kogetu kergesti kaotada ja mõelda:
"Ah, pole mingit Jumalat, see on mõttetu."
Ükskord läksin Malmös salsaklubisse Cuba Café.
Mõtlesin, et mind ei huvita enam Jumal, lähen ja joon õlut,
tantsin salsat ja toon mõne naise endaga koju kaasa.
Ma ei unusta seda kunagi.
Ma ei jõudnud õlut tellidagi, kui juba hüüti: "Sealt tuleb Pastor!"
Istusime, jõime õlut, rääkisime Jumalast ja mu päästest,
Salsat ma ei tantsinud ja naist ka koju kaasa ei toonud.
See on nii tänini.
Võib öelda, et nad aitasid mind alustada.
Seda, mis täna mu elus toimub, pole võimalik kirjeldada.
Püha Vaim on nii elav.
Inimesed saavad terveks ja päästetud.
Mina pole teinud muud,
kui ainult võtnud vastu, mis Ta mulle ütles.
Kolme aasta eest kolisin Boråsi ja töötan ühes koguduses.
Alatasa mõtlen: "Mis mina siin teen?"
Piibel ütleb, et Tema tõstab üles need, kes ei ole midagi,
et need, kes end kellekski peavad, jääksid häbisse.
Siis mõtlengi, et jah, minusuguseid on vaja.
Astusin Päästearmee saali ja tundsin, kuidas jalad
läksid pehmeks nagu keedetud spagetid.
See oli väga veider tunne.
Olin otsekui endast ära, kui sinna saali sisenesin.
Olen ennegi kirikus käinud.
Olen leeritatud, käinud teenistusel ja matusel,
kuid see oli midagi hoopis muud.
Võtsin Jeesuse vastu ja see oli täiesti fantastiline.
Keegi oleks nagu duši all kõik mustuse maha uhtunud.
Ma ei usu, et ta üldse mäletab, millest ma koosolekul tunnistasin.
Ta oli juba valmis selleks ususammuks.
Ta tundis, et vajab midagi enamat ja palus Jumalalt kohtumist.
Peter tuli restorani ühele meie "Kohtu Jeesusega" koosolekule,
mida me siin Gävles korraldame.
Tundsin Peterit nähes Püha Vaimu ja ütlesin Peteri kõrval seisjale,
et ta oleks valmis, sest Isand puudutab nüüd Peterit.
Minu mäletamist mööda ainult puhusin kergelt ta peale.
Peter vajus kokku, kohtus Isandaga ja sai palvevastuse.
Ta sai oma radikaalse kohtumise Püha Vaimuga.
Mõni kuu hiljem sain ka ristitud.
See oli midagi täiesti muud, kui mu varasem ettekujutus Jumalast.
See polnud enam religioon vaid suhe. - Jah.
Ta kohtab meid igaühte isiklikult.
Konkreetselt.
Kõigist miljarditest tunneb Ta huvi just minu vastu.
Ta on tõesti pannud mind tähele.
Pärast seda on mu elu radikaalselt muutunud.
Võibolla mitte nii palju väliselt, kuid just sisemiselt, südames.
Näiteks et ma ei tunne enam, et peaksin kellelegi
midagi tõestama, et heakskiitu välja teenida.
Me ei pea midagi enam saavutama, et väärida armastust.
Lapsest saati ei ole keegi mind millekski survestanud,
kuid tegin seda ise, kohustades võitma ja olema tubli.
Osalt, et rahuldada omaenda ego,
kuid ka selleks, et teistele meeldida.
Toimunud on täispööre, sest tean nüüd,
et minu ebaõnnestumised või tublidus ei oma tähtsust,
sest Jeesus armastab mind nii või teisiti.
Tunnen end turvaliselt, sest Ta ei raja oma suhet minuga
minu sooritustele ega mu tublidusele,
ega sellele, mis tööd teen või kui vana autoga sõidan.
Üks muutus oli veel.
Töötasin politseis ka enne,
kuid mulle meeldisid pilapildid ning inimeste pilkamine.
See on täielikult muutunud.
Varem poleks ma osanud ettegi kujutada,
et raske kuriteo sooritanud kurjategija vastu
võiks tunda kaastunnet, kuid täna on see nii.
Ma tean, et Jeesusele on ta väga kallihinnaline.
Kes olen siis mina kohut mõistma, kui Jeesus minu vigade
ja väärsammude üle ei mõistnud kohut?
Minul pole siis ka õigust kohut mõista,
kui Kuningas ei mõista kohut.
Peter on tööajal politseinik, kes "korjab" tänavalt inimesi,
et nad näiteks end kaineks magaks.
Nädala lõpus käib ta tänavail palvetamas
ehk isegi samade inimeste eest, kelle ta oli enne kartsa viinud.
Olen saanud minna
ja praktiseerida seda, mida Piibel ütleb.
Jeesus ütles, et me teeme
sama suuri tegusid kui Tema ning isegi veel suuremaid.
Kui see on Piiblis ja Piibel on tõsi, käib see ka minu kohta.
Nii läkski, et mind hakkas huvitama tänavaevangelism.
Esimene, kes terveks sai, oli 16-aastane noor moslem,
kes oli oma biitsepsite treenimisega üle pingutanud.
Kellel sama kogemus, teab, millist valu see võib see teha.
Ta seisis seal koos sõbraga ja küsisin, kas võin palvetada.
Ta lubas ja ma palvetasingi.
Seda pilku ei unusta ma kunagi.
Ta silmad läksid suureks ja nägin, et midagi toimub.
Küsisin, mis juhtus ja ta vastas inglise keeles: "It's gone."
Ta ei osanud eriti rootsi keelt.
"See on läinud", ütles ta.
Siis tahtis ka sõber palvet, kellel oli valu põlves.
Palusin ka tema eest.
See oli esimene tervenemine, mida nägin.
Samal korral palvetas Marita ühe mehe eest,
kellel oli üks jalg lühem kui teine ja valu seljas.
Ta istus pingile ja nägin pealt, kuidas lühem jalg kasvas.
See oli vapustav.
Sealsamas sõitsid meie juurde mu kolleegid,
kes nägid meid ja küsisid, mis meil seal toimub.
Nemad nägid samuti,
kuidas jalg kasvas teisega ühepikkuseks.
See oli minu esimene "tuur" linna peal.
Oleme käinud mitmel korral ja näinud palju tervenemisi.
Kõige tähtsam on see, et saame rääkida Jeesusest,
kes Ta on ja saame lõhkuda seda religioosset pilti,
mis on nii paljude inimeste jaoks asja ära rikkunud.
Tegelikult on ju küsimus armastussuhtes Jeesusega.
See on isiklik.
Selline suhe eeldab kahte osapoolt.
Jeesus on valmis alustama seda suhet
kellega iganes, kes seda soovib.
Ta tuleb siis sisse ja meie võime teha sama,
mida Temagi, kui Tema maa peal käis.
Nägid äsja saadet politseinikust, kes vajas Jeesust,
ja endist kurjategijat, kes samuti vajas Jeesust.
Jeesus päästis nad mõlemad.
Ainult Jeesus saab täita seda tühjustunnet su sees.
Kuidas?
Väga lihtsalt. Kui oled üksi,
ava oma süda ja võta Ta vastu kohe siin ja praegu, saate ajal.
Võid paluda nii: "Jeesus, kui Sa oled päriselt olemas,
tule minu ellu. Ma avan end Sinule.
Jeesus, soovin, et oleksid minu elu Issand.
Andesta kõik mu vead, puudused ja tehtud patud.
Tahan saada Sinu lapseks.
Tahan alustada uuesti ja käia koos Sinuga.
Avan Sulle oma südame ning palun Sind.
Kui palud palve siirast südamest, siis Jeesus vastab sulle.
Su elu saab täiesti uue suuna.
Sisemine tühjustunne täitub rõõmu ja rahuga,
mille sarnast sa pole kunagi varem kogenud.
Tänases osas kohtusid Peteri ja Marioniga.
Loodan, et see sõnum puudutas sind.
Järgmises osas kohtume Janne ja Maritaga.
Kui sulle need saated meeldivad, võid aidata meil neid jätkata.
Taevas TV7 annetustelefon: 900 1770 (10 eurot)
Tõlge: Riina Aasa