Tere, Simon Ådahl siin. - Ja Örjan Armgren.
Meie olemegi need kaks naabrit.
Miks me selle saatesarja tegime?
Ei tea.
See sari on sinu, vaataja, inspireerimiseks,
et sina kui usklik julgeks oma karbist välja tulla
ja näiteks argipäeval kellelegi tunnistada.
Keda esimeses saates kohtame? - Annikat ja Marlene'i.
Nad räägivad, kuidas Jeesus saatis neile prohvetliku tervituse.
Seejärel räägime, kuidas me kaks kokku saime.
KAKS NAABRIT
Minu elus oli aeg, kui olin lihtsalt religioosne.
Jeesus kohtas mind uuesti ja ütles, et Ta ei taha,
et jätkaksin samamoodi, sest see on religioon.
Miks olin nn "allveelaeva-usklik"?
Põhjuseks oli inimestekartus ja hirm näida totakana.
KAKS NAABRIT
Vaatame nüüd, kuhu me sõidame.
Sõitsin mõned aastad Gävles taksot,
sest Jumal käis mulle peale, et hangiksin teenindajakaardi.
Taksos sain sageli inimeste eest palvetada.
Eriti just pikad otsad olid need, mille Püha Vaim oli korraldanud,
et just õige inimene istus minu taksosse.
Sain neile isegi prohvetliku sõna edasi anda.
Örjan Armgren on minu naaber.
Võin öelda, et see oli mulle väga suur üllatus,
kui olin teda aastaid argipäeviti ainult lasteaias kohanud,
ning nägin teda äkki linna päästearmee ruumides.
Ma ei suutnud seda uskuda.
Nägin teda seal ja mõtlesin:
"Mida ta siin teeb?
Kas ta on oma ema kohvile toonud?
Kas ta on eksinud?
Ei, ta on kindlasti juua täis.
Ta on siia lihtsalt sisse sadanud ega saa aru, kus ta on."
Läksin ta juurde ja küsisin: "Mida sina siin teed?"
Ta vaatas mulle õndsa näoga otsa ja ütles: "Ma sain päästetud."
Ma ei suutnud seda uskuda.
Ma ei olnud kunagi arvanud,
et temasugune inimene võiks saada päästetud.
Seal ta seisis ja ütles, et on saanud päästetud.
Mina mõtlesin, et mina pole küll talle kuulutanud.
Tere!
Läks reis hästi?
Siin elan mina, Lõuna-Bomhusis.
Olen Örjan Armgren ja sain päästetud 2005.
See juhtus nii, et me kutsusime külla ühe pastori.
Ta rääkis meile Jeesusest, aga mina ei saanud sellest aru.
Ta rääkis Kolgata ristist ja mida Jeesus meie eest tegi,
et Ta suri meie pattude eest.
Ütlesin Tovele, et oleks tore küll, kui ma suudaksin ta juttu uskuda
aga ma pean seda ise kogema, et teada, et see on tõsi.
Tove ütles seepeale:
"Väga tore, Örjan, ole julge ja tee ainult oma süda lahti.
Istusin seal diivaninurgas ja Tove seisis mu kõrval,
pani käe mu õlale ja ütles: "Palveta lihtsalt minu järel."
Kui olin palvetanud,
tõusin püsti ja embasin Tovet, kuid ma ei teadnud,
kas sellest oli mingit kasu, oli see nüüd päriselt või mitte.
Kui ma Tovet embasin ja teda palve eest tänasin,
ütles mu naine mu kõrval, et tema tahab ka Jeesust.
Küsisin üllatunult, miks.
Tema vastas: "Ma ei taha, et sa minuta taevasse lähed."
Hakkasin mõtlema, et olin ju midagi kogenud.
Olin kogenud sooja juga läbistamas kogu mu keha.
Kogesin oma otsaesisel kätt, mis tõstis mu pea palve ajal üles.
Vaatasin üles, tundsin seda kätt aga ei näinud ühtki kätt.
See oli tõesti kummaline.
Kui nad olid lahkunud,
küsisin Helenilt, kas ta oli palve ajal midagi kogenud.
"Ja, Örjan, ma tundsin sooja juga oma keha läbistamas."
Küsisin, kas ta koges midagi veel.
"Jah, tead kui kummaline,
ma tundsin oma otsaesisel kätt, mis tõstis palve ajal mu pea üles."
Vastasin: "Helen, siis kogesime seda mõlemad."
Imestasin, mida see küll võiks tähendada.
Hakkasime tasapisi palvetama.
Me ju ei teadnud, kuidas.
Asi on ju tegelikult südame palves.
Pole vaja teha ilusaid sõnu vaid räägid Jeesusega südamest.
Hakkasime paluma asjade pärast, kus vajasime abi.
Kui palvevastused tulidki, mõistsime, et see ongi päriselt.
Tere, astu sisse. - Suur tänu.
Kuulsin, et eile oli teil vägev.
Jah, väga lahe oli.
Ütlesin, et tahaksin sellist küsimuste ja vastuste õhtut.
Mitte nii, et mina üksi räägin vaid et nad saaksid ka küsida.
Jah, vägev oli ja see lõppes nii, et üks naine sai päästetud.
Tänu, Jeesus.
Järgmisel hetkel üllatas ta mind sellega, et ütles:
"Simon, ma sain päästetud ja kas tead,
et Jeesus on parim asi, mis saab sulle juhtuda!"
Mul oli nii häbi, et olin nn "allveelaeva-usklik".
Seletan, mis see tähendab.
Ütlesin talle, et olen juba päästetud ning usun Jeesusesse.
Örjan jahmus: "Oled või?"
Allveelaeva-usklikud on klassikaline lugu, täpselt nagu ma.
Jooksin pühapäeviti kirikusse, tõusin kaheks tunniks pinnale
ja siis kadusin jälle kogu ülejäänud nädalaks.
Allveelaeva-usklik tuleb kirikusse, istub oma pingis kaks tundi ära
ja on ülejäänud nädala täiesti anonüümne.
Kaob jälle pinna alla.
Kogudus on pigem kohustus.
Kui ma kohtusin päästearmees Örjaniga,
tundsin, et pean nüüd kristlasena kapist välja tulema.
Pärast hakkasin mõtlema, miks olin allveelaeva-usklik.
Seda tegi mu inimesekartus ja hirm näida totakana.
Kas teate, teie, kes te seda vaatate,
kui fantastiliselt vabastav on ollagi see totakas.
Fantastiliselt vabastav on olla sina ise.
Olla ka avalikult kristlane.
Tean ju poleemikat internetis
ning kuidas meid, karismaatikuid nimetatakse,
et me vaimuandidesse usume.
Nad ütlevad, et see on valeõpetus,
kuid mina olen avastanud, et kõige vääram õpetus
on just see halvav allveelaevakristlus.
Kui tahame riigis muutust näha, peame allveelaevad maha jätma.
Meil kõigil on ülesanne, igaühel meist.
KAKS NAABRIT
Ükskord sõidutasin haiglast koju ühe vana daami,
kellel oli olnud operatsioon.
Ta rääkis oma elust, kuidas ta oli aastaid tagasi
kohanud meest, kes ei olnud päästetud.
Nad abiellusid ja seepeale
viskas naise kogudus ta välja, kuna mees ei olnud usklik.
Mina sain talle Isandalt sõna, et see ei olnud Tema,
kes ta välja viskas ja ta on ikka Tema kallis tütar.
Palvetasin ta eest ja ta nuttis ning oli palve eest nii tänulik.
Niipea kui olin palve lõpetanud, helises uksekell ja saabus hooldaja.
Isanda ajastus oli täiuslik.
Nüüd läheme siis Annika juurde.
Kui tore teid näha! - Jah, samad sõnad.
Tuleme hea meelega sisse, kui tohib.
Kuidas siis läheb? - Ikka hästi.
Annika on kasvataja lasteaias, kus me Simoniga kohtusime.
Tema poeg Lukas ja minu poeg Hampus olid sõbrad.
Väiksena mängisid nad alatasa koos ning käisid ka jalgpallitrennis.
Ühel suvepäeval oli Hampus Lukase juures mängimas.
Meie Heleniga tegime kodus süüa
ja ta palus mul rattaga ära käia ning Hampus koju sööma tuua.
Oli soe päev ja Annika istus väljas ning jõi kohvi.
Ta küsis, kas võtan ka tassi enne kui tagasi sõidan.
Mõtlesin, et miks mitte, seda ikka võib.
Ma olin alati olnud otsija.
Akupunktid ja tähemärgid jms.
Otsisin midagi, sest teadsin, et peab olema midagi enamat,
kui ainult see, mida võime näha ja kuulda.
Tegelesin, nagu öeldakse, okultsete praktikatega.
Mul oli raske aeg
ja uskusin, et saan sealt abi aga mingit abi ei olnud.
Algul oli küll põnev aga pärast oli ainult paha tunne.
Kohtasin Örjanit.
Tundsin teda Hampuse kaudu,
kes mängis Lukasega ja nii nägin ka Örjanit.
Sel augustiõhtul tuli ta meile ja hakkas rääkima Jeesusest.
Ma tundsin end nii halvasti.
Kui vahva, et sul on see pilt siin seinal.
See on ju ka osa sellest loost.
Jah, see oli tegelikult stardipauk.
Sain selle pildi vanaemalt.
Pildi taga on minu meelest kirjas aasta 1971.
See rippus minu toas.
Armastasin seda pilti juba lapsena.
Äkki mul oligi mingi lapseusk,
sest vanaema juures kuulasin ju koos temaga kiituslaule.
Vanaema tähendas mulle nii palju.
Oh, nüüd lähen tundeliseks...
Samal ajal, kui me Annikaga vestlesime,
hakkas Jeesus mulle tema kohta rääkima.
Küsisin temalt, kas tal oli usklik vanaema.
Annika vaatas mulle suurte silmadega otsa
ning küsis, kuidas ma tean.
Ütlesin, et käin koos Jeesusega ning Tema näitab mulle.
"Sinu vanaema õpetas sulle ka õhtupalvet, eks ole?"
Annika kohkus veel enam ja küsis, kust ma tean.
"Jeesus ütles mulle just praegu."
Kas vanaema andis sulle ühe pildi?
See rippus lapsepõlves sinu toas, eks ole?
Seal oli ingel, kes kaitses kaht last, kes läksid üle silla?
Annikal silmad veel suuremad: "Kuidas sa saad seda teada?!"
Vastasin: "Käin koos Jeesusega ja Tema räägib mulle sinust."
"Kas tead, mis Jeesus sulle ütleb, Annika?"
"Ei tea," ütleb Annika.
"Ta igatseb taga seda sinu lapseusku," vastasin.
"Nüüd aga pean Hampuse koju sööma viima.
Kõike head," ütlesin.
Ta prohveteeris, et lugesin õhtupalvet,
et mul oli lapseusk ja põlvitasin õhtupalveks.
See puudutas mind nii tugevasti.
Koju jõudes võtsin just kingad jalast,
et sööma minna, kui Jeesus ütles:
"Örjan, pead tagasi sõitma ja Annikale piibli viima."
Vastasin, et hakkame ju kohe sööma.
"Ei, võta ratas ja vii talle piibel," ütles Ta.
Ütlesin Helenile, et pean tagasi sõitma,
sest Jeesus ütleb, et tal on piiblit vaja.
"Hea küll," ütles ta nagu oleks see endastmõistetav,
et kui Isand midagi ütleb, siis tuleb teha.
Me läksime lahku ja tundsin, et pean piiblit lugema.
Hakkasin seda otsima, kuid ei leidnud seda kuskilt.
Helistasin emale,
ja küsisin, kus on piibel, kuid temagi ei teadnud.
Olin ahastuses: "Kus on mu leeripiibel?"
"Ei tea. Mis juhtus?" vastas ta.
Rääkisin natuke ja lõpetasin kõne.
Otsekohe helises uksekell ja see oli Örjan, piibel käes.
Seisin seal, suu ammuli ning temal nägu naerul.
Annika avab ukse, vaatab piiblit, vaatab mind,
silmad suured peas ja mina ütlen: "Hei, Annika, kui koju jõudsin,
käskis Jeesus mind tagasi tulla, et sulle piibel tuua."
Annika: "Kas tead, mida tegin, kui ära läksid?"
Mina: "Ei tea, pole aimugi."
"See puudutas mind nii väga, mis sa ütlesid.
Hakkasin oma vana piiblit otsima, aga ei leidnud."
"Näed, siin see on, Jeesus tahtis, et sa selle saaksid. Nägemiseni."
"Hea küll," ütles ta ning sulges ukse.
Panin lihtsalt ukse kinni
ja kuna ta oli rääkinud sellest üleandmispalvest,
siis tundsin äkki, et tahangi end Jeesusele üle anda.
Istusin diivanile ja palusin seda palvet vähemalt kolmteist korda.
Läks veel 1,5 aastat, enne kui lasin end ristida.
Vahepealsel ajal tegi Isand minus oma tööd.
Oh, kui liigutatud ma olin!
See oli nagu õnnelik kojujõudmine.
Jumal on nii isiklik.
Ta tõesti on nii isiklik.
Kui olin allveelaevakristlane, ei näinud ma kunagi midagi, ausalt.
Ma ei toonud kunagi kedagi päästele.
Olin kui tühikäigul, ooteseisundis, oodates midagi, kasvõi surma.
Ma ei tea, kui palju kordi olen prohveteerinud
näiteks taksojuhtidele või restoranis.
Ma ei tea, kui sageli oleme Örjaniga ettekandjatega rääkinud.
Ükskord palvetasime terve restorani eest.
Kõik, isegi külastajad, tahtsid eestpalvet.
Me lihtsalt läksime sinna.
Mõtle, kui kristlaskond saaks aru, et evangeeliumi rõõmusõnum
ei seisne religioosses soorituses vaid armastussuhtes Jumalaga,
kus käid koos Jumalaga iga päev, kus iganes sa oled,
jumalateenistusel, palvekoosolekul või poes ostusid tegemas.
Ütlen, et olen kohanud
sataniste, ateiste, natsionaliste ja mopediste, igasugu -iste.
Lasen neil lõpuni rääkida ja ütlen:
"Kas tead mis, Jeesus armastab sind
ja tahab olla sinuga totaalses armastussuhtes.
Muide, selline on sinu elu."
Räägin siis neile,
kuidas nad üles kasvasid või muud sellist.
Seepeale küsitakse tavaliselt: "Mis, kas sa oled sensitiiv?"
Nad hakkavad nutma, küsides, kust ma tean.
Vastan neile, et käin koos Jumalaga.
Kui inimesed küsivad, kas ma olen sensitiiv,
siis vastan, et ei usu new age'i, usun vana aja usku, originaali.
Nad uudishimulikud, mis see on.
Ütlen, et see on suurim vägi üldse, nimelt taeva Jumal.
Sa võid käia Jeesusega enda sees.
Kui on huvi, räägin neile rohkem.
Kui olin allveelaeva-usklik ja kohtasin uskmatut.
Üritasin kogu aeg vaidluses peale jääda.
Minule pidi jääma õigus ja teised eksisid.
Keegi ei saanud päästetud vaid pigem läksime tülli.
Püüdsin olla apologeet, kes kaitseb kristlust loogikaga.
See oli tühi töö ja vaimu närimine, sest ma polnud mingi apologeet.
Terve see sari räägib igapäevasuhtest Jumalaga.
Kohtume suure hulga erinevate inimestega, naabritega,
kellele oleme saanud prohveteerida.
Kui seda sarja kavandasime,
tundus nii loomulik, et räägime naabritest
ning mitte ainult minust ja Örjanist vaid ka Marlene'ist ja Annikast.
Loomulikult peavad nemad olema esimeses saates.
See oleks nii lahe.
Ühel päeval, kui olime just Örjaniga kokku saanud,
umbes kuu aega pärast päästearmees kohtumist,
otsustasime, et hakkame oma perede eest palvetama.
Ühel päeval tuli Örjan meile
ja pidime just palvega alustama, kui keegi tagus uksele.
Väljas vihma käes seisis Marlene.
Midagi oli juhtunud, sest nägin, et ta nuttis.
Ta tuli sisse ja purskas välja:
"Me lähme lahku. Otsustasime eile öösel."
Mina olen Marlene. Töötan hooldekodus õena.
Uskunud olen ma lapsest saati, ammu enne kui kohtusin Simoniga.
Kuna mu tütar haigestus,
pidid mu palved olema temaga, et temaga kõik hästi läheks.
Palvetasin väga intensiivselt, iga õhtu, lakkamatult.
Samal ajaperioodil olin ma ka abiellunud,
kuid kuna tütar oli haige, sai tema rohkem tähelepanu
ja me hakkasime teineteisest kaugenema.
Ühel päeval ütles ta, et tahab lahutust.
Ma olin nii õnnetu.
Olin lubanud ju Jumala ees, et armastan teda nii heas kui halvas
ja see uudis tegi nii kohutavalt haiget.
Oh, nüüd ma hakkan nutma!
Pean need ära pühkima.
Siis läksingi Simoni ja Maria ukse taha koputama.
Marlene nuttis ja andsin talle tassi kohvi.
Äkki tundsin, et nüüd on aeg
mul kristlasena kapist välja tulla ning Marlene peab teadma.
Marlene istus ja nuttis ning arvas, et elu on läbi.
Ütlesin talle: "Marlene, nüüd ma palvetan su eest.
Oled palunud Jumalat, et keegi su ja su tütre eest palvetaks."
Ta jättis nutu ja ütles:
"Olen kuulnud jah, et oled natuke religioosne."
Imelik, et just täna öösel palusin Jumalat,
et Ta laseks kellelgi minu ja mu tütre eest palvetada,
ning sina ütled just need samad sõnad."
Ütlesin talle: "Marlene, käin Jumalaga
ega usu mingit religiooni ega ole religioosne."
Enne kui palvetasin, nägin oma sees otsekui filmi.
Mäletan ja näen seda
praegugi vaimusilmas, isegi värviliselt.
Näen väikest tüdrukut, kes jookseb suurel muruväljakul.
Päike paistab ja tuul puhub, nii et ilm ei ole tuulevaikne.
Tüdruk on nii õnnelik, jookseb ringi ja hoiab käes nööri.
Selle nööri otsas on tuulelohe ja tüdruk on nii õnnelik.
Pidin sulle ütlema, et Jumal tahab, et sa oleksid just nii õnnelik.
Kui Simon rääkis sellest tuulelohega tüdrukust niidul,
siis see olin ju mina.
Kuidas ta sai seda teada?
See ei saanud olla tema, vaid Jeesus näitas talle.
Sündisin ju Malmös mere ääres
ning jooksime seal tihti ringi, tuulelohe nööri otsas laperdamas.
See oligi see, mida sa nägid.
Pärast ütles Örjan, et mu lemmiklaul oli
"Valguses säragu", ja tal oli õigus.
Pisarad ainult purskasid, sest olen ju väga tundeline.
Naer ja nutt, see olen mina.
Kui ta oli nutmise lõpetanud, ütles ta:
"Kui ma olin 10-aastane, oli see mu elu õnnelikem aeg.
Mulle nii meeldis, kui isa tegi mulle tuulelohesid
ja kui kõrgele need lendasid.
Ma olin nii õnnelik.
Ja mu lemmiklaul oli sel ajal "Valguses säragu".
Nüüd ma tean, et Jumal on päriselt olemas.
Ma võtsin Jeesuse uuesti vastu.
Olin seda küll lapsena teinud
aga siis ei saa me sellest veel niimoodi aru nagu täiskasvanuna.
Oled piibli lahti teinud, lugenud ning sellega see asi piirdub.
Täna loeme hoopis teiste silmadega.
Kõige tähtsam on meile lähedane suhe Jeesusega,
et saad rääkida Temaga kui lähima, parima sõbraga,
kes istub just praegu siin su kõrval.
Sa vaatasid just saadet "Kaks naabrit".
Võib-olla sa mõtled, et sa ei usu Jeesusesse,
aga hea meelega tahaksid uskuda.
Sel juhul võid paluda Jumalat ja öelda:
Jumal, ma tulen su ette ja tunnistan Jeesuse oma Isandaks.
Usun, et oled Ta surnuist üles äratanud.
Andesta mulle kõik, mis olen valesti teinud.
Tulen nüüd Sinu ette, Jeesus
ja annan sulle kogu oma elu ning kogu oma südame.
Jeesus kuuleb selliseid palveid, mis tulevad südamest,
kui inimene tahab Teda päriselt tunda.
Pea meeles, et see, mis loeb, on ainult armastussuhe Jeesusega.
Ta tuli seal rannas kui soe suvetuul
Ta hääl nagu palsam või päike, mis paitab põske
Pole olemas teist tõde, kui sõnad, mis Ta mulle ütles
Tule kaasa, Ma juhin, kuid see maksab sulle kõik
Kui tahad, siis Ma näitan, mis on valgus ja sool
Ainus, mida sinult ootan, on sinu armastus Minu vastu
Nüüd oled sa vaba
Nüüd algab su elu Minuga koos
Nüüd oled sa vaba
Täiesti uus elu Minuga koos
Tule ja järgi Mind
Ma läksin ja järgnesin ning jätsin kõik
Iga päev tahan kuulata neid sõnu: Ta on olemas
Jumal, kes on armastus, kes armastab just sind ja mind
Nüüd oled vaba
Nüüd algab su elu koos Minuga koos, nüüd oled sa vaba
Täiesti uus elu Minuga koos
Tule ja järgi Mind
Jah, nüüd oled sa vaba
Jah, nüüd oled sa vaba, et järgida Mind
Jah, nüüd oled sa vaba
Jah, nüüd oled sa vaba, et järgida Mind
Nüüd oled näinud esimest osa sarjast "Kaks naabrit".
Soovime Örjaniga, et midagi sellist leiaks koha ka sinu südames.
Järgmises osas räägime andestusest ja lepitusest
ning sellest väest, mida andestus endas peidab.
Tõlge: Riina Aasa