Eetris on Jeruusalemma Uudiste erisaade. Tere õhtust!
Hea vaataja, neis erisaadetes, mida on kokku neli,
vaatleme kontsentreeritumalt üht vaielduimat, kõnekaimat
ja üht enim erimeelsusi tekitavat
Iisraeli ja Jeruusalemmaga seotud teemat -
käsitleme Jeruusalemma templit.
Uurime nende saadete vältel esmalt kogudusetelki,
siis Saalomoni ehitatud templit ja seejärel Serubbaabeli templit
ning viimasena püstitatud templeist Herodese ehk Jeesuse aja templit.
Lõpuks käsitleme hetkel plaanitavat kolmandat templit
ja millenniumiaja
ehk nn Hesekieli kirjeldatud 1000-aastase rahuriigi templit.
Uurime templite erinevaid etappe, sünniajalugu nii väljarände ajal
kui ka templihooneid endid viimase 3000 aasta vältel.
Jälgime ka ühe maailmaajaloo kuulsaima eseme -
lepingulaeka faase.
Võrdluse mõttes külastame ka
üht Jeruusalemma templite tuliseimat rivaali - Kaljumošeed.
Kuigi kristlaste jaoks
ei oma Jeruusalemma tempel sama vaimset kaalu kui juutidele,
on nende erinevate etappide jälgimine samas tunnistuseks
Piibli prohveteeringute usaldusväärsusest ja sihipärasusest
seoses Jumala tahte ja päästeplaaniga inimese suhtes.
On teisigi põhjuseid, miks just meie, praegune põlvkond,
peaksime jälgima tulevase templiga seotud arenguid.
Eriti just nüüd,
kui kogu maailma tähelepanu näib keskenduvat Jeruusalemmale.
Samal ajal, kui Iisraelis plaanitakse aktiivselt kolmanda templi ehitust
ja sellega seotud Vana Testamendi ohvrirituaalide taastamist,
on suured rahvusvahelised organid
ÜRO ja selle teadus-, kultuuri- ja haridusühendus UNESCO
asunud negatiivsele positsioonile juudiriigi ajaloolise olemasolu suhtes.
USA presidendi 6.12.2017 tehtud
nn Jeruusalemma-deklaratsioon
on samuti ühe olulise osana seotud Jeruusalemma kolmanda templi
ning sellele suunatud ootuste ja lootustega.
Samas on see tekitanud peaaegu äärmuslikke meeleavaldusi,
vägivalda ja proteste Lähis-Ida moslemite seas.
Vaatleme tulevais saadetes neidki.
Asume nüüd uurima Jumala ja juudi rahva teekonda,
kui nad otsivad ühendust Jumalaga neile antud meetoditega.
Alustame kogudusetelgist,
mis oli juutide ja Jumala kohtumispaigaks
alates 3500 aasta tagusest ajast kuni Saalomoni kuningavõimu ajani.
Kogudusetelgi, templiriistade
ning preestrite kohustuste, ohvrite ja koguduselaekaga seotud määrusi
leiab enim 2. Moosese raamatu 25.-30. peatükkidest.
Alustame ohvrialtarist, mitte kogudusetelgi omast,
vaid sellest, mille Mooses pidi tegema pärast seaduse saamist Siinai mäel.
Esimene altar tuli teha looduslikust kivist,
mida ei tohtinud peitliga puudutada.
Seejärel sai Mooses rahvale hulga erinevaid korraldusi,
kuni 2. Moosese 24. peatükis kirjeldatakse lepingu tegemist
Jumala ja Iisraeli rahva vahel, misjärel järgmises, 25. peatükis,
siirduti kogudusetelgi valmistamisega seotud täpsete juhiste juurde.
Kuidas kogudusetelk või tabernaakel kunagi välja nägi?
Selle suhtes ollakse teatud määral ühel nõul,
kuna selle valmistamise ja mõõtude kohta on täpsed juhised.
Ekraanil näete kaht enim aktsepteeritud kujutist.
Kogudusetelk polnud siiski tähtsaim seik
Jumala suhtes oma rahvaga.
Kogudusetelk oli tegelikult vaid kuliss,
mis kattis midagi, mis oleks ehk leidmise korral tänagi
maailma hinnalisim ja ihaldusväärseim arheoloogiline objekt - lepingulaegas.
2. Moosese raamatu 25. peatükk, salmid 10-22 kirjeldavad,
kuidas Jumal andis Moosesele käsu antud laeka valmistamiseks.
Heebrea keeles on laegas 'aron'
ja see on õigem nimi kui lepingulaegas.
See oli ca 120 cm pikk
ning 72 cm kõrge ja lai.
Laeka materjaliks oli akaatsiapuu.
Sellest tehti ka kangid, millega laegast kanti.
Selle kaanel, mida nimetati Jumala armutrooniks, oli kaks keerubit
ehk inglit, nägu allapoole suunatud ja tiivad sirutatud laeka kaant katma.
Laegast kanti selle neljas nurgas asuvaist rõngaist,
kuhu kinnitati kangid.
Ja see kõik - laegas nii seest kui väljast, aga ka rõngad ja kangid -
oli kaetud puhta kullaga.
Kandekangid olid mõeldud püsivaiks ja neid ei tohtinud kunagi eemaldada,
kui nad kord paika oli pandud.
Lepingulaeka algne ülesanne
oli kujutada või meenutada Jumala ligiolu oma rahva seas.
Lepinguga on seotud ka karmid korraldused -
keegi peale ülempreestri ei tohtinud seda puudutada
Temagi roll piirdus kord aastas, suurel lepituspäeval,
ohvrivere pritsimisega lepituskaane kohal.
See sümboliseeris rahva pattude lepitamist Jumala palge ees.
Lepingus säilitati algul vaid seadusetahvleid.
Hiljem pandi sinna ka Aaroni õitsenud kepp ja anum mannaga
ning seda tohtisid kanda vaid leviitpreestrid.
Järgmine tähtis asi või üks tähtsamaid oli uuendatud ohvrialtar.
Kivialtar ei sobinud kõrberännaku ajal
ja selle asemele tuli samuti teha kandmiseks sobiv altar.
Sellest kirjutavad 2. Moosese raamatu 27. peatüki kaheksa esimest salmi.
Sellestki on mitmeid versioone, kuid minimaalsete erinevustega.
Ka ohverdamiseks anti väga selged juhised.
Mis olulisim ja tähtsaim ka seoses tänapäeva juutide templiprojektiga,
on lause, et ohverdamine on igavene korraldus Iisraeli lastele,
ühest põlvkonnast teise. Seda on hea meeles pidada.
Ka tulevases milleniaalses ehk 1000-aastase riigi templis
tuuakse ohvreid. Kuid miks, selgub järgmistes saadetes.
Mooses sai ka täpsed korraldused templiteenistuse teiste esemete kohta.
Suitsutusaltari, ohvrileibade laua, menoora ehk 7-harulise küünlajala,
vaskbasseini, preestrite rõivaste ja muu varustuse kohta.
See on tänaseks kõik. Jätkame nädala pärast samal ajal.
Uurime Saalomoni templi etappe ja lepingulaeka võimalikku asukohta.
Jääge kanalile! Tõlge: Monika Jaaguri