TV7 JERUUSALEMMA UUDISED
Eetris on Jeruusalemma Uudiste erisaade.
Tere õhtust!
Naaseme veidikeseks ajas tagasi märtsikuusse,
mil alustasime erisaateid,
kus käsitleme Iisraeli staatust rahvusvahelise õiguse areenil
ning ka tema juriidilist ja piibellikku õigust selles riigis elada.
Naasime toona 1. Maailmasõja järgsete sündmuste juurde,
mil loodi ka Rahvaste Liit.
Rahvaste Liit määras ja kiitis 24.04.1920 San Remos heaks,
et piirkonnast saab maailma juutide rahvuskodu.
Seda tehti varemmainitud Balfouri deklaratsiooni põhjal.
1922. a loovutas Suurbritannia sellest mandaadialast siiski 77 %
Transjordaania emiraadi loomiseks,
kuigi see oli Rahvaste Liidu mandaadikorralduse vastu.
Piirkond jäi endiselt Suurbritannia mandaadi alla.
Anglo-Frenchi leping ehk Inglise-Prantsuse leping Golani suhtes
sõlmiti 1922. a septembris. See määras,
et Prantsusmaa saab Inglismaa eest hallata osa Golani kõrgustikust.
Rahvaste Liidu määruse järgi
jäi too piirkond ka pärast seda Briti mandaadi osaks,
täpselt nagu Transjordaaniagi puhul.
1922. ja 1939. a vahel
koostas Briti mandaadivalitsus mitmeid aruandeid ja raporteid teemal,
kuidas saaks nende kunagi algatatud juutide rahvuskodu ala vähendada
ja araabiamaade kasuks nullida.
Brittide toonane peaminister Neville Chamberlain tõdes tabavalt:
"Kui peame kord üht poolt solvama,
solvakem pigem juute kui araablasi."
Järgmised aruanded koostati umbes 17 aasta vältel
ja peale ühe oli nende kõigi peamiseks sisuks
juutide immigratsiooni piiramine.
Esimene oli Passfieldi valge raamat 1930. aastast.
See lõpetas põhimõtteliselt kogu immigratsiooni
ja mandaadiala püüti jagada nii,
et araablased oleks saanud sellest ülekaalukalt suurema osa.
1937. a Peeli komisjoni raport
aga leidis pärast mitmeaastast uurimistööd lord Peeli juhtimisel,
et juutidel on maale siiski rohkem õigust kui araablastel.
Paar aastat hiljem, 1939. a avaldatud MacDonaldi valge raamat
oli juutide seisukohast kõige hävitavam.
See kuulutas kõik varasemad dokumendid tühistatuks ja määras,
et järgmise 10 aasta jooksul võib maale kolida vaid 75 000 juuti.
See johtus sellest, et brittide peaminister Neville Chamberlain
oli sõlminud Hitleriga kuulsa Müncheni lepingu,
kus Hitler lubas rahu.
MacDonaldi valge raamat ei saanud kunagi seaduse jõudu,
kuid oli järjekordne näide sellest, kuidas britid jätsid oma lubadused
kord araablastele, kord juutidele täitmata.
Rahvaste Liit loodi Genfis 1919. a
ja saadeti laiali 1946. a.
ÜROd hakati seejärel looma
alates 1945. aastast.
ÜRO rajati 24.10.1945
ning see tegutses aasta jagu paralleelselt Rahvaste Liiduga.
Märkimisväärseim on see,
et kõik Rahvaste Liidu ajal vastuvõetud otsused
kanti samal kujul üle ÜRO vastutusele ja selle põhikirja.
Nii said seaduse jõu ka kõige tähtsamad -
1920. ja 1922. a Rahvaste liidu loodud ICJ ehk Rahvusvahelise Kohtu poolt
heakskiidetud Briti mandaadialu puudutavad otsused
juutide rahvuskodu kohta.
Golani ajutine loovutamine Prantsusmaa halduse alla
aga ei saanud seaduse jõudu,
sest oli vastuolus Rahvaste Liidu mandaadialu puudutavate otsustega
ning oli vaid Suurbritannia ja Prantsumaa vaheline leping,
mis kandis nime Aglo-French Agreement
ehk Inglise-Prantsuse leping.
Nii jäi jõusse Rahvaste Liidu viimane juutide rahvuskodu puudutav otsus
mis tehti 24.07.1922 ja see kehtib endiselt.
See kuulub samal kujul ÜRO põhikirja ja kohustab ÜROd tegutsema
piirkonna iseseisvumise nimel juudiriigiks.
Sedagi puudutavad paragrahvid leiab ÜRO põhikirjast
artiklitest 76, 77, 78 ja 80.
1947. a aprillis otsustas Suurbritannia loobuda oma mandaadiõigustest,
2. Maailmasõda oli selleks ajaks läbi,
ja anda oma Palestiina mandaati puudutavad asjad üle ÜRO haldusse.
Peaassamblee kogunes 29.11.1947
ja võttis vastu jagamisotsuse,
mille järgi toonane, juba kaks korda jagatud mandaadiala,
jagatakse veel kord juudiriigiks ja araabiariigiks.
Resolutsiooni nr oli 181.
Antud jagamisotsus ei käinud läbi ÜRO Julgeolekunõukogust,
mis on absoluutseks eelduseks riikide tunnustamisele.
Seda seetõttu, et Julgeolekunõukogu tunnustab määratletud piiridega riike,
kel on korras ka kõik muud administratiivasjad.
Peaassamblee hääletas seega
vaid otsuse üle jagada mandaadiala kahe grupi vahel.
Selle kohta, kuidas see tuleks jagada, tehti vaid soovitus, mitte otsus.
Samas anti soovitus numbriga 181. Part 3-D,
mis puudutas Jeruusalemma.
See määrati järgmiseks 10ks aastaks rahvusvaheliseks linnaks.
Pärast seda pidid linnaelanikud hääletama,
kas tahavad jätkata rahvusvahelise, juudi või araabia linnana.
Ükski neist ei realiseerunud.
Toonased sionistlikud ühendused ja riigis elanud juudid
aktsepteerisid ÜRO jagamisotsust ja soovitust, kuid vaid eeldusel,
et seda aktsepteerib ka teine pool!
Seda ei juhtunud kunagi.
Ei riigis elavate araablaste ega regiooni araabiariikide poolt.
See oli esimene oluline kulminatsioon,
kui püüame mõista tänast konflikti ja selle tausta.
Iisrael polnud kuidagi süüdi selles,
et araablased ei saanud juudiriiki usulistel põhjustel aktsepteerida.
Kuna jagamisettepaneku heakskiitu mõlema poole poolt eeldas ka ÜRO,
ei saanud resolutsioon 181 kunagi seaduse jõudu selles osas,
mis puudutas piire. Otsus jagamise kohta jäi jõusse
ja eeldas poolte omavahelist kokkulepet.
Araabia Liiga oli otsustanud 1947.-1948. a vahelisel talvel,
et kui juudiriik iseseisvuse välja kuulutab,
hävitatakse see kohe.
Otsus jõudis ka ÜROsse
ja selle kohta võttis 1948. a märtsis seisukoha ka Julgeolekunõukogu,
mis kavatsuse kohe hukka mõistis.
Kõik regiooni araabiamaad olid saanud iseseisvuse
kahe maailmasõja ajal või kohe pärast seda lääneriikide abil.
Miks siis mitte Iisrael?
Aastail 1948-1949
tekkis kaks suurt põgenikeprobleemi.
Esmalt, kohe pärast
ÜRO 29.11.1947 jagamisotsust,
lahkus mandaadialalt ca 200 000 araablast.
Neile öeldi, et kui võimalik juudiriik peaks iseseisvuma, see hävitatakse.
Põgenikevool jätkus kuni 1949. a relvarahuni.
Iisraeli riigi territooriumile jäi elama vaid 160 000 araablast.
Kokku lahkus araabia põgenikke
550 000-720 000.
Samas tekkis teine põgenikeprobleem
Kõigist Araabia Liiga liikmesriikidest aeti välja seal sajandeid elanud juudid
Kokku ca 850 000.
Sellest põgenikeprobleemist ei räägi keegi eriti midagi.
Umbes 500 000 neist kolis Iisraeli -
ainsasse kohta, kus nad elu võimalikuks pidasid.
Seejärel tekkis aastail 1956-1957 Suessi kriis.
Egiptus natsionaliseeris kogu kanali
ning Prantsusmaa, Inglismaa ja Iisrael alustasid Egiptuse vastu sõda.
Vallutati Siinai poolsaar,
kuid Egiptuse toonane sõber NSVL ähvardas maailmasõjaga,
kui teiste väed Siinailt ei taandu.
Lõpuks sekkus ÜRO ja sõlmiti leping.
Kanal jäi Egiptusele,
kuid Iisraeli laevad ei tohtinud seda kasutada.
Alates 1948. a kuni 1967. a suveni
säilis olukord, kus Jordaania oli ühendanud kogu Läänekalda,
mis tähendas Iisraeli-Jordaania armeede vahelist relvarahulepet,
ja Ida-Jeruusalemma oma riigiga.
See toimus illegaalselt, ÜRO ja Araabia Liiga heakskiiduta.
Vaid kaks riiki tunnustasid okupatsiooni seaduslikuks -
islamistlik Pakistan,
kelle väitel kuuluvad nii Läänekallas kui Ida-Jeruusalemm Jordaaniale,
ja Suurbritannia, kes tunnustas vaid Läänekallast, mitte Jeruusalemma.
Sama toimus ka Gaza sektori puhul.
Egiptus ühendas selle endaga, samuti illegaalselt,
kuna Egiptus oli saanud iseseisvaks juba 1922. a oma praegustes piirides.
Ükski riik, ÜRO või muu rahvusvaheline ühendus
ei reageerinud illegaalsetele okupatsioonidele.
See on tänaseks kõik.
Jätkame samal teemal nädala pärast! Jääge meie kanalile.
Tõlge: Monika Jaaguri
Hea vaataja! Kui oled kogenud, et saatesari on sind puudutanud
ja soovid, et see jätkuks,
võid helistada TV7 Eesti telefonil 900 1777 (kõne hind 7 euri)
või teha ülekande ekraanil nähtavate kanalite kaudu.
Lisa kindlasti makse saaja nimi ja viitenumber.
On hea meeles pidada, et Jumal õnnistab neid,
kes toetavad ja õnnistavad Iisraeli ka sel moel.